УХВАЛА

22 квітня 2026 року
м. Київ

справа №280/7429/25
адміністративне провадження №К/990/12581/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вишняковим Дмитром Олександровичем, на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання протиправними та скасування розпоряджень про зміну істотних умов праці та про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області № 91-к 21 липня 2025 року в частині зміни істотних умов праці виконуючого обов`язки начальника відділу молоді та спорту Виконавчого комітету Бердянської міської ради Градецької Єлизавети Андріївни;
-визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області № 93-к 28 липня 2025 року; 
-поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника відділу молоді та спорту Виконавчого комітету Бердянської міської ради; 
-зобов`язати Бердянську міську військову адміністрацію Бердянського району Запорізької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 - виконуючій обов`язки начальника відділу молоді та спорту Виконавчого комітету Бердянської міської ради, середній заробіток з 30 липня 2025 року по дату прийняття судом рішення про поновлення на роботі; 
-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.
21 лютого 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25, повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
19 березня 2026 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій скаржник просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 
У зв`язку із перебуванням судді Соколова В.М. з 06 квітня 2026 року по 11 квітня 2026 року (Наказ від 24 березня 2026 року №724/0/6-26) у відпустці та судді Загороднюка А.Г. з 13 квітня 2026 року по 30 квітня 2026 року (Наказ від 25 березня 2026 року №758/0/6-26) у відпустці, питання щодо відкриття провадження у справі вирішується колегією суддів після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення пункту 6 статті 36 КЗпП, без урахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 27 серпня 2024 року у справі №521/1892/22, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2026 року у справі №676/1094/25, та зазначає про недослідження судами наявних у справі доказів, що на думку скаржника, суперечить позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 серпня 2022 року у справі №536/1755/20, у постанові від 17 червня 2022 року у справі №556/1395/21, у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №310/8642/16-ц, у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №759/3688/21 та у постанові від 18 травня 2022 року у справі №212/2982/21.
Так, посилання позивача на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 серпня 2024 року у справі №521/1892/22, судом відхиляються, оскільки в указаній справі спірні правовідносини склались з приводу правомірності звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП, однак, апеляційним судом встановлено, що позивачку без отримання відповідної згоди було переведено з посади завідувачки клініко-діагностичною лабораторією на посаду лікаря - лаборанта відділення екстреної медичної допомоги. При цьому, остання не повідомлялась відповідачем про зміну істотних умов праці за своєю посадою, жодних пропозицій щодо переведення на іншу роботу не отримувала. Крім того, подальше звільнення позивачки фактично відбулось за наслідками скорочення посади, а не її відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Таким чином Верховний Суд дійшов висновку, що посада, яку обіймала позивачка, була скорочена зі штатного розпису підприємства внаслідок об`єднання лабораторій, сам факт чого виключає звільнення останньої за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України обставини. 
У справі №676/1094/25 спірні правовідносини склались з приводу правомірності звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП. Так, Верховний Суд дійшов висновку щодо незаконного звільнення позивачки із посади приймальника замовлень комунального підприємтсва на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки посада (приймальник замовлень), яку обіймала позивачка, залишалась у штатному розписі підприємства, ніякі умови праці на цій посаді не змінювались, що виключає можливість звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, адже відсутні обставини, передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України. На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що роботодавцем неправомірно застосовано пункт 6 статті 36 КЗпП України, як підставу звільнення позивачки, оскільки за обставинами цієї справи позивачка відмовилась переведення на іншу посаду, а не від продовження роботи на тій же посаді. Зокрема, Суд виснував, що прийняття роботодавцем рішення про запровадження на підприємстві обмежень щодо спільної роботи близьких родичів у разі їх безпосередньої підпорядкованості або підконтрольності один одному є управлінським та організаційним рішенням роботодавця, спрямованим на запобігання конфлікту інтересів, і саме по собі не змінювало істотних умов праці для працівника на посаді приймальника замовлень.
В той час, як у даній справі до відома позивачки доведено Про зміну істотних умов праці посадових осіб Відділу молоді та спорту Виконавчого комітету Бердянської міської ради» та повідомлення про зміну істотних умов праці, в тому числі, виконуючого обов`язки начальника відділу молоді та спорту Виконавчого комітету Бердянської міської ради. З указаним розпорядженням позивачку ознайомлено під підпис та в подальшому останньою на ім`я виконуючого обов`язки начальника БМВА подано заяву, в якій позивачка виразила свою незгоду продовжувати роботу на нових умовах, внаслідок чого її звільнено із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Враховуючи, що позивачем подано заяву, в якій остання виразила свою незгоду продовжувати роботу на нових умовах, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтовано прийняв розпорядження про звільнення останньої.
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Суд вказує на помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки фактичні обставини цієї справи на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Разом з тим, доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, що лягли в основу оскаржуваного рішення.
Проте, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Зокрема, скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 6 статті 36 КЗпП, без урахування роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та в листі Мінсоцполітики №159/0/22-17 від 13 квітня 2017 року, Суд звертає увагу, що указаним доводам було надано оцінку ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року.
Відтак, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій без урахування висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Поряд з цим, по тексту касаційної скарги заявник зазначає, що в даній судовій справі, підставою для звільнення позивачки стали, на думку скаржника, погані результати роботи відділу, в якому працювала позивачка, відтак, «звільнення останньої за пунктом 6 статті 36 КЗпП було здійснено як дисциплінарне стягнення», Суд відкидає указані доводи, оскільки ці аргументи є припущеннями та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Поряд із цим, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження відповідач цитує пункти частини другої статті 353 КАС України та змісту касаційної скарги убачається, що висловлює твердження щодо неправомірності відмови судів попередніх інстанцій у задоволенні клопотання про виклик свідків.
Однак, з огляду на те, що пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України є відсильною нормою, то обґрунтування необхідності касаційного оскарження таким пунктом можливе лише у взаємозв`язку із посиланням на відповідний підпункт та частину статті 353 КАС України.
Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.
Водночас Судом установлено, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з мотивами прийняття судами попередніх інстанцій оскаржуваних рішень та переоцінкою доказів у справі.
Отже, посилання скаржника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України, як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається на обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідковим зв`язком із протиправністю оскаржуваних судових рішень.
Серед іншого, у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та справа становить значний суспільний інтерес.
Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.
Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.
Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для відповідача в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів, які могли б обґрунтувати дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).
Керуючись статтями 169, 248, 330, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вишняковим Дмитром Олександровичем, на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 280/7429/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання протиправними та скасування розпоряджень про зміну істотних умов праці та про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.
Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання:
- уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).
Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду