П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/4611/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П. 
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
16 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року адміністративний позов задоволено. Зокрема, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити з 01 лютого 2023 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №ХЖ17812, без обмеження її максимального розміру в десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та здійснити виплату пенсії з урахуванням виплачених сум.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Крім того, позивачем також подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить змінити рішення суду першої інстанції в резолютивній частині, виклавши зобов`язальну частину рішення в редакції, що відповідає заявленим позовним вимогам, зокрема, шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунки пенсії позивача з 01.02.2023, з 01.03.2024, з 01.01.2025 та з 01.03.2025 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум, посилаючись на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог та не забезпечив ефективного способу захисту порушеного права позивача.
Ухвалами від 03 та 05 березня 2026 року Сьомим апеляційним адміністративним судом відкрито апеляційне провадження за вказаними апеляційними скаргами. Справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги як відповідача так і позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі також Закон №2262-ХІІ). 
Згідно з інформацією із системи «Діловодство спеціалізованого суду», рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі №600/5272/24-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.10.2024 №ХЖ17812, виданої станом на 01.01.2023. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.02.2023 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.10.2024 №ХЖ17812 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023.
На виконання зазначеного рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2023 року з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також індексації базового ОСНП. Разом з цим, вказаний перерахунок пенсії було здійснено з обмеженням максимального розміру пенсії десятьма прожитковим мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.
У серпні 2025 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Листом від 20 серпня 2025 року №2400-1702-8/29716 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило представника позивача про те, що в рішенні Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року по справі №600/5272/24-а відсутнє зобов`язання щодо виплати пенсії без обмеження максимальним розміром.
Вважаючи, що відповідачем протиправно застосовано обмеження пенсії максимальним розміром, позивач звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення Рішення КСУ №7-рп/2016 у Законі № 2262-XII відсутні чинні норми, які передбачають обмеження максимального розміру пенсії, у зв`язку з чим дії органу Пенсійного фонду щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром з 01.02.2023 є протиправними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною сьомою статті 43 Закону №2262-XII (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII чинній з 01.01.2016 по 20.12.2016) визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
Згідно з пунктом другим резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016, зокрема, частина сьома статті 43 Закону №2262-XII втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згодом відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, у частині сьомій статті 43 Закону №2262-XII слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".
Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016, дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
З огляду на вказане, слідує висновок, що протягом 2017-2020 років стаття 43 Закону №2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Отже, внесені Законом №1774-VІІІ до частини сьомої 43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Така правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №343/870/17, від 21.12.2021 №120/3552/21-а, та від 26.01.2022 у справі №569/2950/17.
Щодо доводів пенсійного органу про те, що правомірно здійснено виплату позивачу пенсії з обмеженням її максимальним розміром, оскільки таке обмеження передбачене статтею 2 Закону №3668-VI, яка є чинною і неконституційною не визнавалася, то апеляційний суд зазначає наступне.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011.
Цим Законом №3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
Разом з тим положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин наявна колізія між Законом №2262-XII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, та Законом №3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VI.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 27.01.2022 у справі №240/7087/20 та від 18.05.2022 у справі №380/12337/20, а тому в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин та вірно враховані судом першої інстанції.
Правильність такої позиції додаткового підтверджена рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо обмеження пенсії позивачу з 01.02.2023 є протиправними, оскільки вчинені всупереч приписам частини другої статті 19 Конституції України.
Щодо доводів ОСОБА_1 про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в пункті 3 резолютивної частини та викладення її у запропонованій редакції, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги позивача, останній обґрунтовує свої вимоги тим, що суд першої інстанції нібито вийшов за межі позовних вимог та не забезпечив ефективного способу захисту його права, оскільки не зобов`язав відповідача здійснити всі подальші перерахунки пенсії (зокрема з 01.03.2024, з 01.01.2025 та з 01.03.2025) без обмеження максимальним розміром.
Однак такі доводи є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на таке.
Передусім, предметом розгляду у цій справі були правовідносини, що виникли у зв`язку із виконанням рішення суду у справі №600/5272/24-а, а саме здійснення перерахунку пенсії позивача з 01.02.2023 на підставі довідки станом на 01.01.2023 із застосуванням обмеження максимальним розміром. Саме ці дії відповідача були об`єктом оскарження та правової оцінки суду (власне і всі доводи та мотиви позовної заяви обґрунтовувалися лише цими обставинами). Суд першої інстанції, встановивши протиправність застосування такого обмеження, обґрунтовано зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.02.2023 без обмеження максимальним розміром.
Колегія суддів звертає увагу, що таке зобов`язання є належним і достатнім способом захисту порушеного права, оскільки охоплює спірні правовідносини у повному обсязі. Визначення початкової дати 01.02.2023 означає, що відповідач зобов`язаний здійснювати виплату пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №ХЖ17812, без протиправного обмеження не лише при первинному перерахунку, а й у подальшому, тобто це зобов`язання має триваючий характер і поширюється на всі наступні виплати пенсії.
Таким чином, зазначення у резолютивній частині рішення окремих наступних дат перерахунку не є необхідним, оскільки вони вже охоплюються встановленим судом обов`язком відповідача діяти правомірно починаючи з 01.02.2023.
Натомість вимоги позивача щодо зобов`язання здійснити перерахунки з 01.03.2024, 01.01.2025 та 01.03.2025 фактично стосуються інших правовідносин (зокрема, індексації пенсійної виплати), які не охоплювалися підставами даного позову (а апеляційний суд нагадує, що підстави цього позову пов`язані із перерахунком пенсії, проведеним органом Пенсійного фонду з 01.02.2023 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023).
Суд зазначає, що заявлена у позовній заяві позивача вимога зобов`язального характеру (п. 4 прохальної частини позову) по своїй суті є похідною позовною вимогою, задоволення якої залежало від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). В свою чергу, зміст позовної заяви свідчить, що позивачем оскаржувались дії відповідача щодо обмеження його пенсії максимальним розміром починаючи з 01.02.2023 (тобто основна вимога), а отже суд першої інстанції вирішував спір в межах заявленої основної вимоги. 
Крім того, колегія суддів вкотре звертає увагу, що застосування відповідачем обмеження максимального розміру пенсії у спірних правовідносинах відбулося саме під час виконання судового рішення у справі №600/5272/24-а, тобто в межах конкретного перерахунку з 01.02.2023, а не внаслідок проведення окремих індексацій чи інших самостійних перерахунків пенсії.
Ба більше, власне сама відмова відповідача у проведенні перерахунку пенсії максимальним розміром, яка викладена у листі ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 20.08.2025 за результатами розгляду звернення представника позивача від 18.08.2025, стосувалася виключно тих обставин, які пов`язані із перерахунком пенсійної виплати позивача з 01.02.2023 на виконання судового рішення у справі №600/5272/24-а.
Наведене лише додатково підтверджує той факт, що підстави заявленого у цій справі позову та спору загалом зводились до оскарження дій пенсійного фонду, які пов`язані із обмеженням позивачу його пенсій максимальним розміром з 01.02.2023 за наслідками проведеного перерахунку на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023. 
Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині способу захисту порушеного права не заслуговують на увагу. В контексті вищевикладеного, хоча й позовні вимоги в зобов`язальній частині охоплювали також інші періоди, ніж той, що був предметом спору, суд першої інстанції, задовольняючи позов, надав захист праву позивача саме в межах спірних правовідносин - щодо обмеження пенсії з 01.02.2023. В цьому випадку невідображення у резолютивній частині рішення висновку про часткову відмову в задоволенні позову щодо інших заявлених періодів є формальним недоліком, який не впливає на правильність вирішення справи по суті та не потребує зміни рішення.
Натомість, якщо позивач вважає, що відповідач безпідставно обмежує чи обмежить розмір його пенсійної виплати за наслідками проведення наступних перерахунків пенсій у зв`язку з виникненням для цього нових обставин (наприклад, за наслідками індексації пенсійних виплат в 2024, 2025 роках), то останній не позбавлений окремо оскаржувати такі дії пенсійного органу в іншому позовному провадженні за інших фактичних підстав, або ж ініціювати питання про встановлення судового контролю, якщо такі підстави виникнуть за наслідками виконання судового рішення у цій справі.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. 
Оскільки, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.