Провадження № 2/679/446/2026
Справа № 679/94/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 
Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі: 
головуючого судді    Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з   Хвещук К.В.,
представника позивача   Волкова С.В.,
відповідача      ОСОБА_1 ,
представника відповідача    ОСОБА_2 ,
представника третьої особи  Кейко Д.О.,
розгянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин Хмельницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник – адвокат Волков Сергій Вікторович, звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, вказавши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,Виконавчий комітет Нетішинської міської ради.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей, один з яких, а саме син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітнім і проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. 
Шлюб сторін фактично припинився у грудні 2022 року і з того часу сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет. 
Рішенням суду від 25.04.2025 шлюб сторін було розірвано, а судовим наказом від 08.12.2025 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на їх сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08.12.2025 і до досягнення дитиною повноліття. 
На підставі зазначеного судового наказу з метою примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів Нетішинським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження № 79811242. 
Із моменту стягнення аліментів до дня пред`явлення позову позивач жодного разу не отримала від відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 .
Починаючи з липня 2024 року позивач самостійно без участі відповідача займається вихованням сина ОСОБА_4 , забезпечує йому здобуття освіти, розвиток здібностей, дбає про його стан здоров`я, забезпечує йому належний фізичний та духовний розвиток, а також займається його підготовкою до самостійного життя. 
У свою чергу відповідач із липня 2024 року не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям та станом здоров`ям, телефоном або іншими засобами зв`язку із сином не спілкується, на свята та дні народження сина не вітає та подарунки не дарує, хоча має реальну можливість спілкуватися із сином засобами комунікації, оскільки ОСОБА_4 має власний телефон і відповідачу достовірно відомо номер його телефону. 
Крім того, ОСОБА_4 на канікули (осінні, зимові, весняні та літні) завжди приїздить у м. Нетішин та проживає у своїх бабусі та дідуся (батьків позивача). Відповідач про це обізнаний, оскільки бачить сина у місті, проте ігнорує його, не зустрічається з ним, не спілкується, не проводить із ним дозвілля, не забезпечує йому відпочинок та оздоровлення, хоча має реальну можливість брати участь у житті сина, спілкуватися із ним та підтримувати нормальні зв`язки та відносини як батько та син, але без поважних на те причин нехтує своїми батьківськими обов`язками. 
Вказані дії та поведінку відповідача, на думку позивача, можна розцінювати як ухилення від виховання сина та свідоме нехтування ним своїми батьківськими правами, хоча він має реальну можливість їх виконувати, але не вчиняє жодних дій, спрямованих на це. 
Таким чином, позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та по своїй суті є стимулюючим фактором щодо зміни батьком своєї поведінки по відношенню до його сина, якщо він дійсно цього бажає.
З огляду на це позивач просила суд позбавити ОСОБА_1  батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
05.02.2026 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку загального позовного провадження, а також за власною ініціативою витребувано у Виконавчого комітету Нетішинської міської ради письмовий висновок щодо доцільності позбавлення  ОСОБА_1 батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 (а.с. 28-29).
18.02.2026 представником відповідача – адвокатом Бойком В.Ф. було подано відзив на позов, в якому зазначається, що шлюбні відносини сторін фактично були припинені з грудня 2022 року – із зазначеного часу сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Проте припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами не вплинуло на належне виконання відповідачем своїх батьківських прав та обов`язків щодо дитини, оскільки він продовжував брати участь у вихованні сина, його утриманні та забезпеченні.
Позивач упродовж 2022-2026 років проживала і продовжує проживати на території Республіки Польща, епізодично відвідуючи Україну. 
Малолітній син сторін у період часу з 2022 по 2023 роки проживав разом із позивачем на території Польщі. Потім вони повернулися в Україну і на час навчального 2023-2024 року дитина залишилася проживати з батьком, тобто відповідачем у справі, та перебувала на його повному утриманні. Позивач у цей період продовжувала проживати у Польщі, самоусунувшись таким чином від виконання батьківських обов`язків. 
У 2024 році під час перебування відповідача у службовому відрядженні позивач повідомила його про намір здійснити із сином короткострокову поїздку на відпочинок до Турецької Республіки та звернулася з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а також надати паспорт дитини для виїзду за кордон. Відповідач, не маючи заперечень щодо тимчасового виїзду сина за кордон із метою відпочинку, надав відповідний документ та погодив поїздку. Однак після завершення відпочинку позивач без попереднього повідомлення та без погодження з відповідачем змінила місце перебування дитини, виїхавши разом із сином до Польщі. Лише після прибуття у Польщу вона повідомила відповідача про намір залишитися там разом із дитиною на постійне проживання. 
Відповідач не вживав негайних заходів реагування, оскільки виходив із міркувань безпеки дитини, враховуючи воєнний стан в Україні, регулярні повітряні тривоги та пов`язані з цим ризики, і припускав, що тимчасове перебування сина за кордоном може відповідати найкращим інтересам дитини. 
Після виїзду дитини за кордон відповідач підтримував із сином регулярний зв`язок шляхом телефонних розмов та листування у соціальних мережах.
Разом із цим упродовж останнього періоду відповідач відзначає істотне зменшення частоти та тривалості спілкування: син дедалі рідше відповідає на телефонні дзвінки та повідомлення батька. 
У зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України та встановленими обмеженнями щодо перетину державного кордону чоловіками призовного віку особиста зустріч батька із сином на території Польщі натепер є неможливою. 
Під час перебування дитини в Україні разом із ОСОБА_3 у відповідача склалося враження, що позивач створює перешкоди для його спілкування із сином. 
ОСОБА_1 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5 та наголошує, що він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а навпаки виявляє зацікавленість у збереженні та відновленні повноцінних батьківсько-синівських відносин, а також у налагодженні стабільного та регулярного спілкування із сином.
Із метою врегулювання спірних питань ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування із заявою про встановлення способів участі у вихованні дитини, проте рішення органу опіки та піклування поки що немає.
Представник відповідача також вказує у відзиві, що попередній розрахунок судових витрат відповідача становить 15000 грн (а.с. 42-47, 49-56).
23.02.2026 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У підготовчому засіданні судом було прийнято поданий представником відповідача відзив на позов разом із доданими до нього документами. Крім того, судом було задоволено заяву представника позивача про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також заяву представника відповідача про виклик свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_1  (а.с. 74-79, 80).
17.03.2026 судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу, а також задоволено клопотання представників сторін про поновлення пропущеного строку для подання доказів та прийнято подані ними докази (а.с. 131-138, 139, 140, 151).
09.04.2026 судом було задоволено клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання доказів та прийнято подані ним докази (а.с. 205-206).
У судове засідання позивач не з?явилася, її представник підтримав заявлені позовні вимоги та надав суду пояснення, зміст яких збігається з обставинами, викладеними у позові. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позов та надав пояснення, зміст яких збігається з обставинами, викладеними у відзиві.
Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти позову, пославшись на висновок органу опіки та піклування.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що позивач доводиться їй рідною сестрою. Колишній чоловік сестри свідка ОСОБА_1 кожного року з квітня-травня і до пізньої осені перебуває у відрядженні по роботі, з огляду на що не може належним чином виконувати батьківські обов?язки. Так, відповідач може бути відсутнім місяць, приїхати на два тижні, а потім знову поїхати на три місяці, зокрема у 2025 році відповідач був відсутній половину літа: він поїхав у відрядження на місяць, потім приїхав на тиждень, а після цього три з половиною тижні його не було. Вдома відповідач здебільшого перебуває у зимовий період часу (січень-лютий). З огляду на тривалу відсутність відповідача син сторін ОСОБА_4 проживає разом із матір?ю, оскільки з дитиною постійно має бути хтось із батьків. Старша донька сторін є повнолітньою і навчалася у Польщі, тому позивач була вимушена виїхати на заробітки, оскільки вартість навчання була високою. Позивач у Польщі винайняла житло неподалік від місця навчання сина задля їх комфорту, а саме трикімнатну квартиру, в якій дитина має окрему кімнату і все необхідне для навчання і життя. Коли син сторін приїздить в Україну, він живе у батьків позивача, оскільки там йому приділяють більше уваги. Навіть коли ОСОБА_4 приїздив в Україну і в цей час відповідач не перебував у відрядженні, останній не телефонував і не проводив час із дитиною, не купляв йому одяг. Якось у ОСОБА_4 була проблема із комп?ютером і він зателефонував відповідачу, щоб той йому допоміг, на що той відповів, що у ОСОБА_4 , вірогідно, вже є інший батько, який і має йому допомагати. Дмитру доводилося телефонувати сину ОСОБА_8 , з яким вони дружать, і той допомагав йому вирішувати його проблеми. У переписці із позивачем відповідач, спілкуючись про сина, використовував нецензурну лайку і звинувачував його у брехні. З урахуванням цих обставин відповідача не можна назвати турботливим батьком. Були випадки, коли ОСОБА_4 після розмов із відповідачем ставав знервованим і казав, що не хоче більше з ним спілкуватися, оскільки той виводить його із себе. Під час спілкування ОСОБА_4 з відповідачем останній міг не запитати про справи сина, а натомість з?ясовувати питання щодо особистого життя позивача. Про це свідку відомо зі слів сестри. На думку свідка, відповідач не дуже переживав за сина, оскільки розумів, що поки той із матір?ю, в нього все буде в порядку. Позивач була вимушена стягувати з відповідача аліменти у примусовому порядку, оскільки в того постійно не вистачало коштів на дитину. У 2023 році ОСОБА_4 якийсь час жив із відповідачем, поки позивач була у Польщі, а на вихідні іноді приходив ночувати до свідка, коли вдома був її син, з яким вони дружили. Про відрядження відповідача свідку відомо, оскільки її чоловік працює разом із ОСОБА_1 на одній фірмі. Про зловживання відповідачем алкоголем чи вживання ним наркотиків свідку нічого невідомо. На думку свідка, позбавлення відповідача батьківських прав потрібно, щоб останній не телефонував і не контролював, що робить позивач.
Свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що відповідач, який доводиться їй рідним братом, розлучився з ОСОБА_10 , після чого вона поїхала у Польщу. Спочатку позивач забрала із собою спільну дитину сторін – малолітнього сина ОСОБА_4 , який не мав бажання туди їхати, плакав і хотів додому, однак позивач вирішила, що він має бути з нею. Пізніше позивач приїхала і призвела сина назад в Україну, лишивши його на батька, а сама повернулася у Польщу. Відповідач піклувався про сина, часто приводив його у гості до ОСОБА_1 (яка проживає разом зі своєї матір`ю, тобто бабусею дитини). Також вони всі разом ходили у розважальні центри і кафе, а також на прогулянки до лісу. ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківські обов`язки і є хорошим батьком, тому підстав позбавляти відповідача прав свідок не вбачає. Про факти зловживання відповідачем алкоголем чи вживання ним наркотичних засобів свідку невідомо, насильства до дитини він ніколи не застосовував. Коли позивач була у Польщі, дитина перебувала на утриманні батька і проживала разом із ним, а інколи (зрідка) приходила ночувати до свідка з її матір`ю, оскільки у свідка є старша донька і діти мають дружні стосунки. Також протягом цього часу відповідач пересилав гроші позивачу як своїй дружині. Відповідач працює у Монтажному управлінні № 13, по роботі буває у відрядженнях один-два рази на рік тривалістю більше місяця. Коли відповідач перебував у відрядженні, дитина була іноді у свідка, а іноді у матері позивача (іншої бабусі). 
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивач їй доводиться рідною донькою, а відповідач – колишнім зятем. Зі своїм онуком ОСОБА_4 вона постійно на зв`язку, вони спілкуються зазвичай кілька разів на день, тому обізнана у його справах. Після 10.12.2022 позивач разом із сином виїхали у Польщу, де перебували орієнтовно до 29.04.2023. За час перебування у Польщі онук свідка навчався дистанційно, а утримувала його донька. У травні 2023 року позивач із сином повернулися в Україну, щоб ОСОБА_4 закінчив тут навчання. 30.05.2023 відбувся останній дзвоник і обидва батьки на ньому були відсутні, оскільки позивач повернулася на роботу в Польщу, а відповідач у цей час був у відрядженні. Протягом 2023 року позивач виїжджала у Польщу (на роботу) і поверталася в Україну. У сторін був спільний бюджет і вони збирали кошти на навчання доньки. Коли відповідач по роботі їхав у відрядження, ОСОБА_4 залишався або з батьками відповідача, або зі свідком та її чоловіком, тобто батьками позивача. Із батьками відповідача ОСОБА_4 був тиждень-два, а більшу частину часу жив у свідка з її чоловіком – або в їх двокімнатній квартирі, або у дачному будинку (влітку), на другому поверсі якого вони обладнали для нього окрему кімнату, яку ОСОБА_4 облаштовував разом із дідусем (чоловіком свідка). У 2024 році ОСОБА_4 був у них майже місяць. Майже протягом півтора року, поки позивач працювала у Польщі (періодично приїздивши в Україну), відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав (наскільки відомо свідку). Позивач орендує у Польщі трикімнатну квартиру неподалік від школи ОСОБА_4 для зручності останнього, в якій дитина має окрему кімнату та комфортні умови для навчання і дозвілля. У 2024 році позивач планувала вивезти ОСОБА_4 на відпочинок на море, але оскільки відповідач перебував у відрядженні і якийсь час не віддавав закордонний паспорт дитини, це вдалося зробити лише у жовтні, коли вони поїхали на відпочинок у Туніс. Із того часу дитина майже постійно у Польщі разом із позивачем. Останнім часом у сторін були напружені стосунки і відповідач маніпулював дитиною, використовуючи її як важель у цих стосунках. Відповідач писав позивачу у 2023 році, що вона поїхала у Польщу не заробляти, а гуляти, при цьому кинувши дитину, хоча позивач після роботи займалася з дитиною уроками, у той час як відповідач не робив цього, позаяк вважав, що це обов?язок матері дитини. Позивач із ОСОБА_4 приїжджала в Україну у грудні 2024 року, у липні 2025 року (майже на місяць) і в листопаді 2025 року (на два тижні). Свідку невідомо, щоб у цей період часу ОСОБА_4 кудись ходив із батьком. У липні 2025 року ОСОБА_4 ходив у гості до сватів (які живуть у тому ж під?їзді на дев?ятому поверсі), однак відповідач, наскільки пам?ятає свідок, на той час був у відрядженні. Наскільки свідок пам?ятає, відповідач тоді навіть не телефонував сину. ОСОБА_6 із чоловіком ніколи не створювали перешкод відповідачу для спілкування із сином, ОСОБА_1 знає її телефон і завжди міг зателефонувати, коли онук до них приїздив. Останнім часом відповідач налагодив спілкування з ОСОБА_4 , проте до цього після спілкування із батьком ОСОБА_4 ставав нервовим і навіть блокував його номер, позаяк той розпитував сина про особисте життя позивача – про це свідку стало відомо безпосередньо зі спілкування із самою дитиною. До моменту стягнення аліментів у примусовому порядку відповідач в утриманні сина участі не брав. Основна мета позову ОСОБА_3 – це щоб вона могла спокійно виїздити з дитиною за кордон та не залежати від дозволу відповідача, зокрема у разі, якщо воєнний стан буде скасовано. Відповідач у переписці пропонував відмовитися від батьківських прав, якщо позивач напише розписку, що отримала від нього аліменти в розмірі 600000 грн, а також погрожував через Міністерство юстиції повернути дитину в Україну, оскільки вона була вивезена без його згоди. Відповідач ніколи не бив ОСОБА_4 , проте піднімав руку на позивача у присутності дітей через ревнощі. 
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що позивач доводиться йому донькою, а відповідач є колишнім чоловіком позивача. Відповідач не займався дітьми, сина нічому не навчив. Позивач виїхала за кордон у 2022 чи 2023 році разом із сином ОСОБА_4 . 29.04.2023 позивач привезла сина в Україну, щоб той закінчив українську школу, в якій у Польщі він навчався онлайн. Після закінчення школи ОСОБА_4 та 21.05.2023 знову поїхав до Польщі. Пізніше позивач привезла дитину в Україну, щоб той пожив із батьком, однак через два-три тижні ОСОБА_1 поїхав у чергове відрядження, а ОСОБА_4 відвів до своєї матері, яка живе в одному під?їзді зі свідком (він живе на п?ятому поверсі, а вона – на дев?ятому). Проте через два-три дні сваха привела ОСОБА_4 до них і сказала, що він хоче жити з ними, після чого той протягом місяця жив у них. Потім приїхала старша донька сторін ОСОБА_11 , щоб забрати брата, однак не змогла цього зробити, оскільки в того не було паспорта. Виявилося, що паспорт перебуває у відповідача, якого зрештою вмовили віддати паспорт. Відповідач передав паспорт через свого кума, який мав їхати в ОСОБА_12 . Вони зідзвонилися з кумом відповідача і домовилися, що зустрінуть його в Нетішині на зупинці та заберуть паспорт, а його пообіцяли відвезти додому, проте коли вони йому подзвонили, той сказав, що забувся. Вони домовилися забрати паспорт наступного дня, проте кум відповідача не брав слухавку, а його дружина повідомила, що він поїхав у село. Зрештою їм вдалося забрати паспорт ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що відповідач доводиться їй рідним сином, а позивач – колишньою невісткою. Сторони протягом 22 років перебували у шлюбі, після чого розлучилися з ініціативи позивача. 13.12.2022 ОСОБА_3 раптово виїхала у Польщу разом із дитиною і півроку була там, а наприкінці травня 2023 року повернулася, щоб син закінчив навчання. Син сторін протягом року проживав із відповідачем, який виховував та утримував дитину, а потім позивач забрала сина. ОСОБА_1 любив сина та доглядав за ним, тому причин позбавляти відповідача батьківських прав свідок не бачить. Натепер відповідач продовжує спілкуватися зі своїм сином. Коли відповідач перебував у відрядженні по роботі, син сторін ОСОБА_4 проживав разом зі свідком та її чоловіком, а також у сватів, які є їх сусідами по під?їзду, проте більше онук жив у сватів. ОСОБА_1 протягом близько 25 років працює на тому самому підприємстві і два-три рази на рік їздить у відрядження тривалістю один-два місяці, проте коли відповідач був у Нетішині, син жив у нього. Під час перебування у відрядженнях відповідач давав гроші на сина і спілкувався з ним. Позивач два рази на рік приїжджає на тиждень із Польщі в Україну разом із сином, однак у цей час свідок із чоловіком та відповідач із ОСОБА_4 не спілкуються, оскільки позивач дитині не дозволяє цього робити. Останнього разу коли ОСОБА_4 приїхав в Україну, відповідач побачив сина на вулиці, і коли вони почали спілкуватися ОСОБА_4 боявся, щоб позивач їх не побачила. Під час приїзду в Україну ОСОБА_4 уникав їх та не приходив, а спілкувалися вони лише коли випадково бачилися на вулиці. 
Заслухавши представників сторін та третьої особи, а також свідків, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 04.08.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.03.2025, і від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 10-11).
Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 12.11.2025, малолітній син сторін ОСОБА_5 проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для виховання та розвитку дитини, зокрема син має окрему кімнату з облаштованим спальним місцем та місцем для навчання. Сам будинок має усі комунальні зручності: опалення, водопостачання, електропостачання та водовідведення. У помешканні чисто і прибрано, сторонні запахи відсутні, а в квартирі наявні всі необхідні речі, меблі та побутова техніка (а.с. 9).
При цьому згідно з довідкою від 12.12.2025 Загальноосвітньої школи № 1 ім. Міколая Коперніка (м. Піш Республіки Польща) ОСОБА_13 є учнем цієї школи та відвідує VI-с клас. Матір дитини ОСОБА_14 постійно підтримує зв`язок із класним керівником, оперативно реагує на всі коментарі та рекомендації щодо освіти та поведінки сина. Вона зв`язується з класним керівником, бере участь у батьківських зборах, а також надає дитині моральну та фізичну підтримку. У період навчального процесу від 01.09.2024 і дотепер батько дитини ОСОБА_15 не брав участі у батьківських зборах і не цікавився успіхами дитини у школі (а.с. 15).
08.12.2025 Нетішинським міським судом Хмельницької області було видано судовий наказ у цивільній справі № 679/1788/25 (провадження № 2-н/679/224/2025) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.12.2025 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12).
На підставі вказаного судового наказу постановою головного державного виконавця Нетішинського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Данюком М.А. від 12.12.2025 було відкрито виконавче провадження № 79811242 (а.с. 13).
Відповідно до довідки Колективного виробничого підприємства Монтажне управління № 13 «Електропівденьзахідмонтаж» № 5 від 03.04.2026 станом на 01.04.2026 відсутня заборгованість по аліментам за виконавчим листом № 2-н/679/224/2025 про стягнення аліментів із заробітної плати ОСОБА_1 . У березні 2026 року було утримано аліменти в розмірі 9552,94 грн (у тому числі заборгованість у розмірі 1233,66 грн) (а.с. 164).
Відповідно до довідки Колективного виробничого підприємства Монтажне управління № 13 «Електропівденьзахідмонтаж» № 04-73 від 18.03.2026 на підприємстві перебуває виконавчий лист № 2-н/679/224/2025 про стягнення аліментів із заробітної плати ОСОБА_1 . З 08.12.2025 була нарахована заборгованість у розмірі 9273,91 грн. У січні 2026 року були утримані аліменти в розмірі 8079,87 грн (у тому числі заборгованість у розмірі 3869,93 грн). У лютому 2026 року були утримані аліменти в розмірі 8430,67 грн (в тому числі заборгованість у розмірі 4170,32 грн). Залишок заборгованості станом на 01.03.2026 складає 1233,66 грн (а.с. 200).
У закордонному паспорті малолітнього ОСОБА_5 містяться відмітки про неодноразові виїздидо Польщі (та повернення в Україну) протягом 2022-2025 років, а також про виїзд в одну з арабських країн у 2024 році (а.с. 104-105, 142).
18.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявою про встановлення способів участі у вихованні дитини, в якій вказав, що натепер він проживає окремо від свого сина ОСОБА_16 , який разом із матір`ю ОСОБА_3 проживає у м. Піш Республіки Польща, і у зв`язку з діючими в Україні обмеженнями щодо перетину державного кордону для чоловіків під час воєнного часу він не має можливості виїжджати за межі України для особистих зустрічей із сином, проте прагне брати активну участь у його вихованні, розвитку та підтримувати з ним постійний зв`язок, у той час як домовитися з ОСОБА_3 про його участь у вихованні дитини в нього не входить, зокрема мати дитини перешкоджає у спілкуванні ОСОБА_1 із сином по телефону та налаштовує сина проти батька (а.с. 57). 
У листі Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № Д/174-04/140/156 від 23.02.2026 на адресу ОСОБА_1 зазначається, що було розглянуто заяву останнього від 18.02.2026 щодо участі у вихованні сина ОСОБА_5 , і оскільки натепер останній проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 у Республіці Польща, розгляд питання щодо визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з ним не належить до повноважень органу опіки та піклування Нетішинської міської ради (а.с. 179-180).
Згідно з інформацією, яка відображена в електронній системі «Medics», останній візит ОСОБА_5 до лікаря-педіатра мав місце у 2024 році та зі слів лікаря-педіатра ОСОБА_17 дитина була у супроводі матері (а.с. 14).
Як вбачається з характеристики ОСОБА_5 від 12.02.2026, складеної Нетішинським академічним ліцеєм Нетішинської міської ради Шепетівського району Хмельницької області, останній навчався у вказаному ліцеї із першого по шостий класи (2019-2024 роки). За період навчання батьки дитини приділяли належну увагу вихованню сина, зокрема батько ОСОБА_1 відвідував батьківські збори, спілкувався телефоном із класним керівником ОСОБА_18 , цікавився питаннями поведінки та виховання сина (а.с. 64). 
Представником відповідача також надано докази (скріншоти переписки та фото) спілкування відповідача із сином у соціальних мережах у період часу із серпня 2024 року по березень 2026 року (а.с. 61-63, 120-130).
За висновком Виконавчого комітету Нетішинської міської ради орган опіки та піклування Нетішинської міської ради не встановив достатніх та переконливих фактів, що підтверджують ухилення ОСОБА_1 від виконання ним батьківських обов`язків, а тому вважає недоцільним позбавлення його прав відносно малолітнього ОСОБА_5 . Під час винесення рішення органом опіки та піклування було враховано наступне: 1) пояснення матері дитини ОСОБА_3 , яка у телефонній розмові повідомила, що за час її проживання із сином у Республіці Польща за рік і шість місяців ОСОБА_1 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина ОСОБА_4 , не цікавився його життям, здоров`ям, навчанням та інтересами, матеріально не підтримував його, будь-якої іншої допомоги на утримання сина не надає, почав спілкуватися з ОСОБА_4 тільки в останні місяці 2025 року; 2) інформацію КНП НМР «Центр ПМСД» № 120 від 26.02.2026, відповідно до якої останній візит малолітнього ОСОБА_5 до лікаря-педіатра мав місце 09.01.2024 у супроводі матері, проте на прийом ОСОБА_5 з?являвся як у супроводі батька, так і в супроводі матері. Зі слів лікаря-педіатра ОСОБА_17 батько цікавився станом здоров?я дитини та виконував рекомендації лікаря у період, коли візити були регулярні; 3) інформація адміністрації Нетішинського академічного ліцею від 12.02.2026, відповідно до якої за період навчання малолітнього ОСОБА_5 батько брав активну участь у його вихованні та освітньому процесі, підтримував постійний зв?язок із класним керівником, цікавився успішністю та поведінкою дитини, регулярно відвідував батьківські збори, своєчасно реагував на зауваження та рекомендації педагогів, контролював відвідування сином навчальних занять, сприяв виконанню домашніх завдань. За час навчання дитини в ліцеї фактів неналежного виконання батьківських обов?язків із боку ОСОБА_1 не встановлено; 4) характеристика ОСОБА_5 , видана Нетішинським академічним ліцеєм від 12.02.2026, в якій зазначено, що батьки ОСОБА_4 приділяли належну увагу вихованню сина, батько ОСОБА_1 відвідував батьківські збори, спілкувався телефоном із класним керівником, цікавився питаннями поведінки, навчання та виховання сина; 5) інформація Відділення поліції № 2 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області, відповідно до якої ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов?язків, забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини, злісне невиконання встановлених законом обов?язків по догляду за дитиною та інші порушення прав дитини не притягався; 6) довідка про отримання аліментів Нетішинського ВДВС у Шепетівському районі № 3271 від 18.02.2026 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на сина ОСОБА_5 та квитанція АТ «Райфайзен Банк» про сплату аліментів; 7) пояснення ОСОБА_9 , баби ОСОБА_5 , яка пояснила, що невістка вивезла онука до Польщі та не дозволяє їй із ним спілкуватися; 8) письмова заява ОСОБА_1 від 12.02.2026, в якій він просить не позбавляти його батьківських прав, а також вказує, що хоче спілкуватися із сином та любить його; 9) пояснення ОСОБА_3 на засіданні комісії, яка телефоном пояснила, що ОСОБА_1 рідко телефонує дитині, а після їх розмови син стає знервованим та перебуває у поганому настрої через те, що батько не цікавиться життям сина, а розпитує дитину про особисте життя матері; 10) пояснення ОСОБА_1 на засіданні комісії, який повідомив, що він проти того, щоб його позбавляли батьківських прав, оскільки він любить свого сина та виконує батьківські обов`язки, хоче спілкуватися із сином та піклуватися про нього, але оскільки мати дитини ОСОБА_3 проживає разом із сином у Польщі, він не має можливості у повному обсязі реалізовувати свої права та батьківські обов`язки (а.с. 98).
Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 сім`я несе відповідальність за створення належних умов для всебічного розвитку та матеріального забезпечення дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частиною 6ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (ч. 1 ст. 164 СК України).
Згідно з п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Із досліджених у судовому засіданні доказів (та зокрема показань свідків) судом встановлено, що між сторонами склалися конфлікті відносини, в які також з огляду на сімейні зв?язки втягнуті їх родичі, в тому числі малолітній син сторін ОСОБА_4 , який з огляду на свій вік та потребу у батьківській опіці є заручником такого конфлікту, очевидно потерпає від нього і не може на вплинути на такі обставини.
Також із досліджених у судовому засіданні доказів та зокрема висновку органу опіки та піклування судом встановлено, що відповідач за час перебування малолітнього сина сторін в Україні цікавився його станом здоров?я та навчанням, бере участь у його матеріальному забезпеченні та підтримує психоемоційний зв?язок, не перериваючи спілкування.
Суд також бере до уваги, що проживання дитини разом із матір?ю за кордоном та перебування відповідача у відрядженнях по роботі (що є складовою реалізації права останнього на працю) є об?єктивними причинами, що ускладнюють виконання відповідачем його батьківських обов?язків (а так само реалізацію відповідних прав). При цьому такі обставини самі по собі не можуть свідчити при ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків, тому суд критично оцінює показання свідків із боку позивача в цій частині.
На переконання суду, стороною позивача не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про свідоме та тривале ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , що могло бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
Водночас суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які медичні висновки щодо наявності у ОСОБА_1 хронічного алкоголізму або наркотичної залежності, а так само докази (постанови суду, що набрали законної сили) притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за невиконання обов`язків щодо виховання дітей. Також у матеріалах справи відсутні докази притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ст. 166 КК України за злісне невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Слід зазначити, що відповідач як під час розгляду відповідного питання органом опіку та піклування, так і в суді заперечував проти позбавлення його батьківських прав, при цьому вказавши, що любить сина і бажає брати участь у його житті, вихованні та забезпеченні. 
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
З огляду на це суд вважає, що позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього сина відповідача, який очевидно зберігає інтерес до цієї дитини, її виховання та матеріального забезпечення, і наслідком чого може стати розрив сімейних зв`язків, натепер не відповідатиме інтересам малолітнього ОСОБА_5 . Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може бути застосовано лише за наявності виключних підстав, і таких підстав судом у даному випадку встановлено не було.
Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
На думку суду, наданий органом опіки та піклування висновок є достатньо вмотивованим та обґрунтованим, позаяк враховує пояснення обох сторін та документи, що свідчать про зацікавленість відповідача в участі у житті дитини, тому такий висновок цілком відповідає інтересам малолітнього сина сторін і суд враховує його під час ухвалення рішення по суті справи.
Позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише у випадку, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі № 564/2594/18-ц від 19.11.2019, у справі № 469/599/17 від 20.11.2019 та у справі № 303/1556/17 від 25.11.2019, які суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
За таких обставин, враховуючий вік дитини, роль батька у його вихованні та виходячи з необхідності якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.
Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Із матеріалів справи вбачається, що 13.11.2025 позивач ОСОБА_3 уклала із адвокатом Волковим С.В. договір про надання правничої допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії ВК № 1204260 від 23.12.2025. Крім іншого, у п. 4.1 вказаного договору зазначається, що вартість правничої допомоги узгоджується актом приймання-передачі правничої допомоги, виходячи з наступного тарифу: вартість однієї години роботи адвоката складає 1200 грн, але не менше, ніж 1200 грн за участь в одному судовому засіданні (а.с. 16-17, 18).
Із наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі правничої допомоги від 31.03.2026вбачається, що позивачем ОСОБА_3 за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Волковим С.В., пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 10800 грн, сплата яких підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 2216810002 від 31.03.2026 (а.с. 203, 204).
Із матеріалів справи вбачається, що 10.02.2026 відповідач ОСОБА_1 уклав із адвокатом Бойком В.Ф. договір про надання професійної правничої допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії ВК № 1212414 від 18.02.2026. Крім іншого, у п. 2 вказаного договору зазначається, що клієнт зобов`язується провести оплату наданих адвокатом послуг у розмірі 15000 грн (а.с. 48, 60, 110, 115, 198).
Із наявного в матеріалах справи акту прийомки виконаних робіт (надання професійної правничої допомоги) від 09.04.2026вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Бойком В.Ф., пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 15000 грн, сплата яких підтверджується прибутковим касовим ордером № 15/26 від 10.02.2025 (а.с. 114, 199).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У той же час сторона позивача не скористалася своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката із посиланням на неспівмірність витрат відповідача на оплату такої допомоги.
Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн підтверджується платіжною інструкцією № 2.507635201.1 від 28.01.2026 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 5, 25). 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача суму понесених останнім судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позовної заяви  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1  судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п?ятнадцяти тисяч) гривень. 
Повний текст рішення складено 20.04.2026.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ).
Представники позивача: адвокат Волков Сергій Вікторович (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса для листування: 30100, Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, а/с 206).
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Представник відповідача: адвокат Бойко Валерій Федорович (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця роботи: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, просп. Незалежності, буд. 12-А, офіс 310).
Третя особа: Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (ідентифікаційний код 05399231; місцезнаходження: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, вул. Шевченка, буд. 1).
Представники третьої особи: Власюк Ірина Валентинівна (адреса місця роботи: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, вул. Шевченка, буд. 1), ОСОБА_19 (адреса місця роботи:  АДРЕСА_4 ).

Суддя І.Г. Безкровний