ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 175/4737/24
провадження № 61-12975св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Державної казначейської служби України 
у Дніпропетровській області, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, Дніпропетровська обласна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Антонова Євгена Малековича на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Журавель Т. С., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України 
у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі - ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві), Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що29 червня 2015 року співробітники Індустріального РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області з метою залякування та спричинення перешкод у здійсненні ним представницької діяльності стосовно ОСОБА_2 , безпідставно, незаконно, із застосуванням фізичної сили затримали його та доставили до приміщення Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, у результаті чого йому було завдано тілесні ушкодження у вигляді забою правого плеча. 
30 червня 2015 року він звернувся до прокурора Дніпропетровської області із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 371 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на що отримав відмову у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). 
05 серпня 2015 року слідчим суддею Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська винесено ухвалу, якою задоволено його скаргу на бездіяльність прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобов`язано прокуратуру Індустріального району внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку статті 214 КПК України відповідно до заяви від 30 червня 2015 року. 
Вказував на те, що протягом тривалого часу слідчі та прокурори фактично сприяють зволіканню розслідування кримінального провадження, не реагують на подані ним клопотання та докази, не здійснюють процесуальні дії, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, ігноруючи тим самим свої обов`язки та завдання кримінального провадження в цілому, тим самим показуючи свою упередженість. Зазначав, що через вказані вище дії, зокрема, і неодноразові закриття кримінального провадження, він був вимушений звертатися до керівництва прокуратури, слідства, а також слідчих суддів зі скаргами на бездіяльність/дії останніх, у результаті чого був позбавлений можливості займатися повноцінно своїми справами, оскільки витрачав багато часу, відвідуючи правоохоронні органи та судові засідання щодо розгляду скарг.
Крім того, звертав увагу на те, що тривалість досудового розслідування за вказаним фактом понад дев`ять років призвела до емоційного виснаження та почуття безвиході. Постійні стреси, викликані надмірною тривалістю справи, також призвели до погіршення його здоров`я, зокрема, з`явилися проблеми зі сном, надмірна дратівливість та тривожність, що суттєво вплинуло на його соціальні зв`язки.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 000,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 24 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн компенсації моральної шкоди.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши характер та розмір душевних страждань, завданих позивачу тривалим розслідуванням кримінальної справи, у якій він є потерпілим, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн є належним та співмірним відшкодуванням у цьому випадку.

Крім того, суд врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Короткий зміст постанова апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційні скарги ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, та Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 24 лютого 2025 року скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, сплачений судовий збір у розмірі 1 453,44 грн.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 1 453,44 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння йому бездіяльністю відповідача моральної шкоди, а оскарження позивачем невнесення службовими особами Дніпровської обласної прокуратури відомостей до ЄРДР за поданою ним скаргою у визначеному КПК України порядку є належним захистом його прав, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди. Сам факт постановлення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача відповідача зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Антонов Є. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 в повному обсязі. 

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в частині визначення розміру моральної шкоди ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, зокрема статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, статей 3, 55, 56 Конституції України, практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо надмірної тривалості провадження та ефективного засобу юридичного захисту, а також усталених висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Суди у цій справі встановили системну протиправну бездіяльність органів досудового розслідування упродовж понад дев`яти років. Ця бездіяльність проявлялася у багаторазових незаконних закриттях провадження з наступнимїх скасуванням слідчими суддями, зміні підслідності, невиконанні ухвал суду та вказівок прокурора, затягуванні елементарних процесуальних дій, проведенні службових перевірок і накладенні дисциплінарних стягнень на слідчих та прокурорів, а також у безрезультативності розслідування попри наявність ідентифікованих осіб, майна й підтверджувальних документів.
Крім того, позивач під час незаконного затримання зазнав тілесних ушкоджень, що, з огляду на характер події, вимагало невідкладної організації судово-медичної експертизи для фіксації слідів ушкоджень, їх локалізації, давності та механізму виникнення (статті 223, 242 КПК України у системному зв`язку з обов`язком забезпечити належну процесуальну фіксацію доказів). Натомість проведення СМЕ було організовано лише через понад чотири місяці з моменту події, що є несумісним із критерієм «невідкладності» та призвело до втрати (деградації) первинних слідів і, як наслідок, неможливості належного доведення винуватості поліцейського працівника. Така бездіяльність прямо суперечать обов`язку органу досудового розслідування забезпечити ефективність і своєчасність слідчих (розшукових) дій, зберегти належний доказовий матеріал і гарантувати реалізацію прав потерпілого, що у свою чергу посилює як причинно-наслідковий зв`язок між протиправною інертністю державних органів та немайновими втратами позивача, так і обсяг належної сатисфакції.
Сукупність цих обставин утворює протиправну бездіяльність як делікт у розумінні частини першої статті 1167 та частини першої статті 1173 ЦК України, а з огляду на суб`єктний склад (посадові особи державних органів), зумовлює застосування статті 1174 ЦК України та відшкодування шкоди за рахунок держави незалежно від вини конкретної службової особи.
Незважаючи на встановлені факти, суд першої інстанції присудив лише 10 000,00 грн моральної шкоди, не пояснивши, чому саме такий розмір є «справедливим», яким чином ця сума здатна компенсувати понад дев`ятирічне зневаження права позивача на ефективне розслідування і на правову визначеність та якими критеріями, крім загальних посилань на розумність і справедливість, він керувався. Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є неспівмірним з характером і тривалістю завданих страждань та не враховує у повному обсязі встановлені обставини справи й стандарти національного та міжнародного права. Апеляційний суд, не конкретизувавши критерії та мотиви визначення розміру відшкодування, скасував присуджену компенсацію, обґрунтувавши це відсутністю у позивача «посилених» доказів інтенсивності страждань.
Такий підхід суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних і практиці ЄСПЛ, відповідно до яких моральна шкода, зумовлена надмірною тривалістю провадження, має внутрішній та індивідуальний характер і не завжди може бути підтверджена «медичними» чи іншими спеціальними довідками.
Сама по собі тривала невизначеність статусу, регулярна необхідність звернень до органів досудового розслідування, неможливість планувати звичайну щоденну діяльність, репутаційні втрати і підрив соціальних зв`язків є джерелом страждань, що потребують ефективної сатисфакції. Розумність тривалості провадження визначається з урахуванням
Апеляційний суд безпідставно поклав на позивача сплату судового збору, хоча позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), 
від 23 лютого 2022 року у справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21), 
від 10 травня 2023 року у справі № 701/256/22 (61-12136св22), від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23), від 04 липня 2023 року у справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 757/62500/16-ц (провадження № 61-6809св23), від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23), від 22 травня 2024 року у справі № 575/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 17 вересня 2025 року у справі № 461/6351/23 (провадження № 61-14106св24).

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2025 року ТУ ДБР, розташоване у м. Полтаві, та Дніпровська обласна прокуратура подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити 
у задоволенні касаційної скарги та залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 20 жовтня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Відповідно до Розпорядження заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 грудня 2025 року № 886/0/226-25, в зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., у справі № 175/4737/24 призначено повторний автоматизований розподіл.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2025 року справу призначено судді-доповідачу
Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Дніпропетровської області із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 371 КК України, а саме щодо його незаконного затримання 29 червня 2015 року співробітниками Індустріального РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області.

Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 03 липня 2015 року № 06/20 звернення ОСОБА_1 направлено до прокуратури Індустріального району 
м. Дніпропетровська для організації розгляду та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Також роз`яснено про необхідність перевірити доводи заявника, у разі встановлення обставин, які вказують на наявність у діях працівників поліції ознак кримінального правопорушення, матеріали перевірки направити до прокуратури області для вирішення питання щодо внесення відомостей до ЄРДР.

Прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська розглянуто звернення ОСОБА_1 від 30 червня 2015 року та повідомлено листом від 16 липня 
2015 року № К11с15, що в ході проведення перевірки встановлено, що доводи, які викладені у заяві, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 серпня 2015 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська щодо невнесення відомостей до ЄРДР задоволено, зобов`язано прокуратуру Індустріального району внести відомості до ЄРДР у порядку статті 214 КПК України відповідно до заяви від 30 червня 2015 року.

10 серпня 2015 року прокуратура Індустріального району м. Дніпропетровська внесла відомості до ЄРДР за № 420215040660000034 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України.

30 вересня 2015 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Дніпропетровської області Морозом К. А. закрито кримінальне провадження за № 420215040660000034.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 21 жовтня 2015 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Мороза К. А. від 30 вересня 2015 року про закриття кримінального провадження за 
№ 420215040660000034 задоволено, постанову скасовано.

05 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області з клопотанням про відсторонення слідчого ОСОБА_4 від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015040660000034 
від 10 серпня 2015 року.

Листом начальника слідчого відділу слідчого управління прокуратури області 
від 09 листопада 2015 року № 17/1-4692 вих-15 повідомлено, що за результатами розгляду клопотання від 05 листопада 2015 року про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні 
№ 42015040660000034 від 10 серпня 2015 року, встановлено, що рішення, прийняті слідчим Морозом К. А. за результатами проведених слідчих та процесуальних дій, відповідають вимогам ефективності та розумності строків їх проведення 
з урахуванням обставин кримінального провадження. Рішення про закриття кримінального провадження перевірено прокурором та не скасовано. Під час досудового розслідування слідчим Морозом К. А. задоволено клопотання представника потерпілого ОСОБА_1 про проведення слідчих та процесуальних дій, які виконано у повному обсязі.

23 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав скаргу на бездіяльність працівників прокуратури, в якій зазначив про залучення до розслідування кримінального провадження експертів УСБУ в Дніпропетровській області з метою відновлення відеозапису з камер спостереження.

25 листопада 2015 року слідчий Мороз К. А. звернувся до Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області (далі - УСБУ у Дніпропетровській області) про можливість технічного відтворення експертами УСБУ 
у Дніпропетровській області відеозапису з камер спостереження, розташованих 
в Індустріальному відділенні поліції Дніпропетровського відділу поліції.

Листом від 17 грудня 2015 року № 55/31-2639 начальник УСБУ повідомив, що 
в експертному підрозділі УСБУ у Дніпропетровській області наявні технічні можливості відновлення даних з магнітних носіїв інформації. Вирішення зазначеного питання здійснюється в рамках проведення комп?ютерно-технічної експертизи.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 16 січня 2016 року у задоволенні клопотання слідчого Мороза К. А., погодженого прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Листопад А. М., про здійснення тимчасового доступу до документів, а саме відеореєстратора 
в приміщенні Індустріального ВП Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 28 січня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Мороза К. А. 
від 29 грудня 2015 року про закриття кримінального провадження за 
№ 420215040660000034 задоволено, постанову скасовано.

29 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого з клопотанням 
у кримінальному провадженні № 42015040660000034 про звернення до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про надання дозволу на тимчасовий доступ до відеореєстратора, встановленого у приміщенні Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Постановою слідчого Мороза К. А. від 01 березня 2016 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року відмовлено, оскільки до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вже було направлено клопотання про отримання тимчасового доступу до відеореєстратора, встановленого 
у приміщенні Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 6, для проведення експертного дослідження наявної інформації. 16 січня 2016 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 15 березня 2016 року скаргу ОСОБА_1 про визнання бездіяльності слідчого протиправною задоволено, зобов`язано слідчого Мороза К. А. розглянути подані ОСОБА_1 три клопотання та вручити йому постанову про розгляд вказаних клопотань.

17 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровської обласної прокуратури з клопотанням № 12861вx-16 про проведення процесуальних дій 
у кримінальному провадженні № 42015040660000034 та клопотанням про проведення судово-медичної експертизи у кримінальному провадженні 
№ 42015040660000034, внесеними до ЄРДР від 10 серпня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 30 березня 2016 року скаргу ОСОБА_1 щодо нерозгляду у встановлений строк клопотань від 17 березня 2016 року задоволено, зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути клопотання 
ОСОБА_1 від 17 березня 2016 року, про що його повідомити.

Листом в.о. прокурора Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року 
№ 15-647316 ОСОБА_1 повідомлено, що підстави для проведення службового розслідування стосовно слідчого ОСОБА_4 та відсторонення його від проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні відсутні. Також відсутні обставини для проведення в рамках кримінального провадження 
№ 42015040660000034 службового розслідування стосовно прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Белова М. С. 25 березня 2016 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42015040660000034 доручено старшому слідчому першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Кириєнку П. Ф. (далі - слідчий 
Кириєнко П. Ф.) Процесуальним керівником у кримінальному провадженні надано письмові вказівки про проведення необхідних слідчих дій, у тому числі про проведення одночасних допитів, допиту працівників чергової частини, проведення судово-медичної експертизи на підставі медичної документації.

07 липня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву в порядку статті 55 КПК України до першого слідчого відділу прокуратури Дніпропетровської області про залучення його як потерпілого.

Постановою слідчого від 08 липня 2016 року відмовлено у визнанні потерпілим 
у зв`язку з відсутністю відомостей про спричинення шкоди його інтересам.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 06 вересня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на постанову про відмову у визнанні його потерпілим задоволено, постанову скасовано. Зобов`язано старшого слідчого ОСОБА_5 вирішити питання про залучення ОСОБА_1 як потерпілого 
у кримінальному провадженні №42015040660000034.

07 листопада 2016 року начальник відділу прокуратури області листом №15-6473-16 повідомив ОСОБА_1 , що прокуратурою області розглянуто його звернення, яке надійшло з Генеральної прокуратури України, щодо зміни підслідності у кримінальному провадженні № 42015040660000034 за Національним антикорупційним бюро України (далі - НАБУ). 25 липня 2016 року до ЄРДР за № 42016040000000612 внесено відомості за заявою ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України. 09 вересня 2016 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадженням під № 42015040660000034 та на цей час триває досудове розслідування. Підстави для зміни підслідності цього кримінального провадження відсутні.

Листом заступника прокурора Дніпропетровської області від 22 листопада 
2016 року № 15-6473-16 повідомлено, що прокуратурою області розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо проведення службового розслідування стосовно окремих працівників прокуратури Дніпропетровської області, відсторонення слідчого Кириєнка П. Ф. та процесуального керівника ОСОБА_6 від проведення досудового розслідування та зміни підслідності у кримінальному провадженні № 42015040660000034. За результатами досудового розслідування 
17 листопада 2016 року слідчим Кириєнко П. Ф. прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 42015040660000034 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення. Кримінальне провадження направлено процесуальному керівнику для перевірки прийнятого рішення в порядку частини п`ятої статті 284 КПК України.

27 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області з заявою щодо службової недбалості та бездіяльності прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Белова М. С.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 19 січня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи прокуратури Дніпропетровської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР задоволено. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області відповідно до вимог статті 214 КПК України внести відомості до ЄРДР за заявою від 27 грудня 2016 року.

03 травня 2017 року начальник відділу прокуратури області листом № 15-6473-16 повідомив ОСОБА_1 , що прокуратурою Дніпропетровської області розглянуті звернення на дії окремих працівників прокуратури області від 06 квітня 2017 року та 25 квітня 2017 року. Першим слідчим відділом слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015040660000034, внесеному до ЄРДР 10 серпня 2015 року за заявою про перевищення працівниками Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України 
в Дніпропетровській області своїх службових повноважень, за попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України. 04 квітня 2017 року здійснення досудового розслідування кримінального провадження доручено слідчому в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Тимошенко В. В. 28 квітня 2017 року заступником прокурора області винесено постанову про зміну групи прокурорів у кримінальних провадженнях № 42015040660000034 та № 42017040000000085, відповідно до якої старшим процесуальний керівником призначено прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Верещаку Д. П. Досудове розслідування триває.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 19 червня 2017 року постанову слідчого Тимошенко В. В. від 23 травня 2017 року про часткову відмову у задоволенні клопотання Свірідова Д. М. в інтересах ОСОБА_1 від 18 травня 2017 року у кримінальному провадженні №42015040660000034, скасовано. Зобов`язано слідчого Тимошенко В. В. повторно розглянути клопотання адвоката Свірідова Д. М. в інтересах ОСОБА_1 
від 18 травня 2017 року у кримінальному провадженні № 42015040660000034.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 липня 2017 року скаргу адвоката Свірідова Д. М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову прокурора Верещака Д. П. від 29 червня 2017 року про відмову 
у задоволенні клопотання від 29 червня 2017 року про проведення слідчих дій 
у кримінальному провадженні № 42015040660000034 від 10 травня 2015 року, 
а також зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Постанову прокурора 
Верещака Д. П. від 29 червня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні скасовано. Зобов`язано прокурора повторно розглянути клопотання від 29 червня 2017 року про проведення слідчих дій.

Постановою прокурора Сакоренко І. О. від 10 серпня 2017 року постанову слідчого Тимошенка В. В. від 30 червня 2017 року про закриття кримінального провадження № 42015040660000034 скасовано.

01 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав заяву до прокуратури Дніпропетровської області про вчинення службовою особою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 399 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 10 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області виконати вимоги статті 214 КПК України за заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка була отримана прокуратурою Дніпропетровської області 01 листопада 2017 року.

18 грудня 2017 року заступником начальника Головного слідчого управління начальником управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України була розглянута скарга ОСОБА_1 , на що листом № 17/7-31458-16 повідомлено, що скарга 
в частині недотримання розумних строків досудового розслідування 
у вищезазначених кримінальних провадженнях підлягає розгляду виключно прокурором Дніпропетровської області чи його заступниками. Крім того, згідно 
з вимогами частини шостої статті 28 КПК України заявник вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням щодо необхідності здійснення кримінального провадження у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Разом 
з тим за результатами вивчення вищезазначених кримінальних проваджень 
у Генеральній прокуратурі України до прокуратури Дніпропетровської області скеровано лист щодо вжиття заходів для забезпечення всебічного, повного 
і неупередженого дослідження обставин кримінальних проваджень у розумні строки.

05 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області з клопотанням про зміну підслідності, направлення до подальшого досудового розслідування матеріалів кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 січня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути клопотання 
ОСОБА_1 від 05 грудня 2018 року шляхом винесення відповідного процесуального рішення.

Постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва прокуратури області від 11 січня 2019 року відповідно до частини четвертої статті 216 КПК України визначено підслідність у кримінальному провадженні 
№ 42015040660000034 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365, частиною другою статті 397, частиною першою статті 384, частиною першою статті 367, частиною третьою статті 371, частиною другою статті 382, частиною першою статті 399, статті 366-1, частиною четвертою статті 190 КК України за ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві.

18 лютого 2019 року до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, надійшла заява ОСОБА_1 про відвід слідчого Осадчого П. В. у кримінальному провадженні № 42015040660000034.

Листом від 04 березня 2019 року № М/3-849/02-1 повідомлено, що правових підстав для відводу слідчого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 42015040660000034, не вбачається.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 березня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи прокуратури Дніпропетровської області щодо нерозгляду клопотання про проведення процесуальних дій від 14 березня 2019 року, яке отримано прокуратурою 15 березня 2019 року (№ 7413-19) у кримінальному провадженні 
№ 42015040660000034, задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області, яка здійснює досудове розслідування 
у кримінальному провадженні № 42015040660000034, розглянути вказане клопотання.

Згідно з листом начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 28 березня 2019 року № 15-5847-19, електронне звернення ОСОБА_1 № 58 від 11 березня 2019 року, що надійшло до прокуратури області 26 березня 2019 року, щодо стану досудового розслідування кримінального провадження № 4201504066000034 та з інших питань, розглянуто. Вказане кримінальне провадження з 21 січня 2019 року розслідується групою слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, у складі ОСОБА_8 (старший групи), ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 

04 березня 2019 року Генеральною прокуратурою визначено групу прокурорів у складі Жицького Є. О. (старший групи, місцезнаходження Генеральна прокуратура), ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 

18 березня 2019 року прокурором Науменком Ю. О. надано вказівки слідчому ОСОБА_8 у порядку нагляду за досудовим розслідуванням.

Згідно з листом прокурора Дніпровської обласної прокуратури від 13 грудня 2019 року, направленим на адресу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що листом процесуального керівника від 18 березня 2019 року за вих. № 15р-19 для виконання були направлені вказівки щодо проведення слідчих та інших процесуальних дій у кримінальному провадженні, зі строком виконання до 31 червня 2019 року. Однак, як встановлено, слідчі та процесуальні дії згідно з наданих вказівок в ході досудового розслідування не проведені, про причини та підстави їх непроведення прокурора не повідомлено. У зв`язку з чим встановлено строк до 24 грудня 2019 року, у який необхідно повідомити про стан виконання зазначених вказівок прокурора, підстави та причини їх невиконання із наданням матеріалів кримінального провадження.

Листом начальника відділу прокуратури області від 03 лютого 2020 року 
№ 15/1-6018-19 ОСОБА_1 повідомлено, що прокуратурою області розглянуто його скаргу на бездіяльність прокуратури та слідчих ТУ ДБР, розташованого 
у м. Полтаві, та зазначено, що з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, процесуальним керівником - прокурором відділу прокуратури області, у порядку статті 36 КПК України неодноразово надавалися письмові вказівки слідчому з визначенням строку їх виконання. Однак, станом на дату розгляду вказаного звернення встановлено, що слідчим не забезпечено повне та своєчасне виконання письмових вказівок прокурора, що стало підставою для ініціювання питання перед керівництвом ТУ ДБР, що розташоване у м. Полтава, щодо зміни групи слідчих у вказаних кримінальних провадженнях. На теперішній час досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях триває, проводяться необхідні процесуальні дії, направлені на встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області зі зверненням щодо стану досудового розслідування кримінальних проваджень.

Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 01 червня 2020 року 
№ 15/1-6018-19 надано відповідь про результати розгляду звернення, а саме вказано, що процесуальним керівником у вказаних кримінальних провадженнях прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_22 
з метою забезпечення належного проведення досудового розслідування неодноразово надавались письмові вказівки слідчим щодо проведення слідчих (розшукових) дій, які на теперішній час перебувають на виконанні. Крім того, перед керівництвом ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, прокурор ініціював питання відсторонення слідчих, які здійснюють досудове розслідування у зазначених кримінальних провадженнях, яке на теперішній час не розглянуто.

Згідно з відповіддю заступника начальника Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 19 листопада 2021 року № M/3-10375/ез/15-02-3-21, досудове розслідування здійснюється у розумні строки, визначені положеннями статті 28 КПК України. На цей час проводяться слідчі та інші процесуальні дії, спрямовані на виконання завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України. За результатами розслідування буде прийнято законне і обґрунтоване рішення, про що буде повідомлено учасників цього провадження відповідно до кримінального процесуального законодавства України.

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 січня 2022 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність керівника Дніпропетровської обласної прокуратури щодо нерозгляду скарги від 19 грудня 2021 року про недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 42015040660000034, що перебуває в провадженні слідчого Третього слідчого відділу (з дислоканією в місті Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, задоволено, зобов`язано розглянути вказану скаргу.

Згідно з листом першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 11 лютого 2022 року № 31/1-6011-19, третім слідчим відділом (з дислокацією у місті Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, розслідується кримінальне провадження № 42015040660000034 від 10 серпня 2015 року, за фактом можливих протиправних дій службових осіб правоохоронних органів Дніпропетровської області. 

26 січня 2022 року старшим групи слідчих у вказаному провадженні визначено слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Смоленко Д. О. 

28 січня 2022 року для забезпечення всебічного, повного та неупередженого розслідування кримінального провадження прокурором, який здійснював нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, надано слідчому письмові вказівки. За результатами розгляду скарг щодо недотримання розумних строків досудового розслідування направлено ОСОБА_1 постанову про відмову в їх задоволенні.

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 грудня 2022 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 08 вересня 2022 року про закриття кримінального провадження за 
№ 420215040660000034 задоволено, постанову скасовано.

Дніпропетровською обласною прокуратурою розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015040660000034 від 10 серпня 2015 року та з інших питань та листом від 29 серпня 2023 року № 20-3516-22 повідомлено, що за результатами розгляду звернення прокурором - процесуальним керівником, з метою вжиття заходів відомчого контролю, надано письмові вказівки начальнику Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві. На цей час досудове розслідування триває.

Процесуальним керівником - прокурором відділу обласної прокуратури 
Дроботом Ю. В. задоволені клопотання ОСОБА_1 щодо надання слідчому письмових вказівок про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 420215040660000034, що підтверджується листами від 27 вересня 2023 року № 20-3516-22, від 27 жовтня 2023 року № 20-3516-22, від 22 грудня 
2023 року № 20-3516-22.

23 січня 2024 року слідчими Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 420215040660000034 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Листом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури від 25 березня 2024 року № 20-3516-22 надано відповідь про результати розгляду звернення ОСОБА_1 щодо перевірки законності прийняття рішення про закриття кримінального провадження та зазначено, що перевіркою законності прийняття вищевказаного рішення процесуальним керівником - прокурором відділу обласної прокуратури Дроботом Ю. В. постановою від 25 березня 2024 року скасовано незаконну та необґрунтовану постанову про закриття кримінального провадження, на теперішній час у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває.

04 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора з клопотанням про призначення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні 
№ 420215040660000034.

Постановою прокурора від 14 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 03 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на постанову прокурора про відмову 
у задоволенні клопотання від 14 червня 2024 року у кримінальному провадженні 
№ 42015040660000034 задоволено частково. Скасовано постанову прокурора про відмову в задоволенні клопотання від 14 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 42015040660000034, зобов`язано уповноваженого прокурора повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 12 червня 2024 року в порядку, визначеному статтею 220 КПК України, та з урахуванням вимог статті 110 КПК України.

03 жовтня 2024 року прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури розглянуто та задоволено клопотання ОСОБА_1 щодо надання слідчому письмових вказівок про проведення слідчих (розшукових), процесуальних дій 
у кримінальному провадженні № 42015040660000034 від 10 серпня 2015 року.

Листом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури від 29 січня 2025 року № 20-3516-22 надано відповідь щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 28 січня 2025 року щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015040660000034 від 10 серпня 2015 року, згідно з якою повідомлено, що процесуальним керівником - прокурором відділу обласної прокуратури, 13 січня 2025 року слідчому додатково надано письмові вказівки про проведення слідчих (розшукових), процесуальних дій. Також, у зв`язку з невиконанням попередніх вказівок прокурора, 21 січня 2025 року керівнику органу досудового розслідування надано письмові вказівки про проведення слідчих (розшукових), процесуальних дій. За результатами розгляду звернення від 10 січня 2025 року обласною прокуратурою надано відповідь 22 січня 2025 року за 
№ 20-110вих-25, 20-3516-25.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Антонова Є. М. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Наявність зазначених вище обставин згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року у справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено наступне: 
«Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. 

За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. 
Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. 

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). 

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. 

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. 

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. 

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями».

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року у справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

У справі, яка переглядається, встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування триває з 10 серпня 2015 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2024 році становило 9 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Таким чином, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, оскільки у справі, що переглядається, апеляційний суд не врахував, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

За встановлених судами обставин, вбачається факт надмірної тривалості кримінального провадження, відомості про яке внесені в ЄРДР 10 серпня 2015 року, в якому позивач є потерпілим, з урахуванням встановленої ухвалами слідчих суддів бездіяльності органу досудового розслідування, відсутності результатів досудового розслідування понад 9 років.

Неправильним є висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позовних вимог, з огляду на презумпцію завдання шкоди надмірно тривалим досудовим розслідуванням, яку відповідачі не спростували.

Апеляційний суд не врахував, що неодноразовими скасуваннями судами постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з невчиненням слідчих дій, тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачами незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23), від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23), від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/1185/22 (провадження № 61-6708св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23).

Оскільки у цій справі позивач довів факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням тих обставин, що довготривале та неефективне досудове розслідування призвело до душевних страждань позивача, неодноразове звернення із обґрунтованими скаргами на дії слідчих, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення порушення своїх прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що достатнім та таким, що не призведе до надмірного збагачення, є розмір відшкодування моральної шкоди у суму 10 000,00 грн.

З огляду на це, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є неспівмірним з характером і тривалістю завданих страждань та не враховує у повному обсязі встановлені обставини справи й стандарти національного та міжнародного права.

Крім того, апеляційний суд, стягнувши з позивача судовий збір, допустив порушення норм процесуального права, оскільки відповідно до пункту 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Антонов Є. М. просив стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 69 000,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04 від 23 січня 2014 року, § 268).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 - адвокат Антонов Є. М. надав: договір про надання правничої допомоги від 13 жовтня 2025 року № 02-10/2025, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Антоновим Є. М.; додаток № 1 до договору; рахунок від 15 жовтня 2025 року до договору про надання правничої допомоги, згідно з яким загальна сума виконаних робіт (наданих послуг) становить 69 000,00 грн (аналіз та розробка правової позиції клієнта - 9 000,00 грн; складання касаційної скарги - 60 000,00 грн); акт виконаних робіт (наданих послуг) від 15 жовтня 2025 року.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

У відзиві на касаційну скаргу представник ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, посилався на те, що розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, є значно та необґрунтовано завищеним, не відповідає принципам справедливості, співмірності та обґрунтованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (справа № 12-171гс19) зазначено, що відшкодування позивачу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Оскільки Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (0,67 %), стягненню за рахунок держави на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 462,30 грн (69 000,00 грн х 0,67 %).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Антонова Євгена Малековича задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року скасувати, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2025 року залишити в силі.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 462,30 грн (чотириста шістдесят дві гривні 30 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк