ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2026 р. Справа №907/783/25
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді О.С. Скрипчук 
суддів О.І. Матущак,
Н.М. Кравчук
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» б/н від 11.11.2025 (вх.№01-95/3296/26 від 11.112025)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 (повний текст рішення складено 02.10.2025, суддя Мірошниченко Д.Є)
у справі № 907/783/25
за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж», м. Ужгород
про стягнення 115 314, 74 грн
ВСТАНОВИВ:
Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» про стягнення 115 314,74 грн заборгованості за договором тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами № 12 від 01.10.2012, з яких 93 063,63 грн основного боргу, 3 523,85 грн інфляційних втрат, 10 281,21 грн пені, 4 269,66 грн штрафу та 4 176,39 грн 3 % річної орендної плати.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 позов задоволено частково, стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради 106 343,89 грн заборгованості, з яких 93 063,63 грн основного боргу, 5533,73 грн пені, 2 868,53 грн, 608,35 грн 3 % річних, 4 269,66 грн штрафу, а також 2 792,42 грн на відшкодування сплаченого судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд зазначив про те, що судом здійснено розрахунок пені за прострочення оплати в період з січня 2024 по квітень 2024 з 10.05.2024 по визначений позивачем кінцевий період, а за прострочення оплати в період з травня 2024 по травень 2025 з 6-го числа наступного місяця за розрахунковим по визначений позивачем кінцевий період та встановлено що така становить 5 533,73 грн та підлягає до задоволення судом в такому розмірі. Пеня за прострочення оплати в червні 2025 року не може бути обрахована, позаяк така мала б нараховуватись в період після 30.06.2025 (тобто поза межами заявленого позивачем період нарахування).
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, 11.11.2025, через систему «Електронний суд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» (відповідач) подало до суду апеляційну скаргу б/н від 11.11.2025 (вх.№01-95/3296/26 від 11.112025), в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 року у справі №907/783/25 та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення на думку скаржника не відповідає нормам матеріального та процесуального, а також фактичним обставинам справи, оскільки товариство «Прага Уж» добросовісно виконувало обов`язок щодо сплати за користування місцями для реклами за весь період відповідно до підписаного даним товариством з Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради Договору. 
Разом з тим, скаржник просив суд призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Дніпровського науководослідного інституту судових експертиз (49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 17) або призначити за вибором суду будь-яку іншу особу, попередивши експерта про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. На вирішення експертизи поставити наступне питання: чи виконаний підпис на додатковій угоді № 10 від 16.04.2024 року особисто Директором ТОВ «Прага Уж» або з проставленням факсиміле?
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів вказує наступне.
02.10.2025 року ухвалою Господарського суду Закарпатської області клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» за вх.№ 02.3.1-02/8412/25 від 25.09.2025 про призначення експертизи у справі № 907/783/25 залишено без розгляду. 
В апеляційній скарзі, скаржник не порушує питання про скасування вищезазначеної ухвали. Натомість, клопоче фактично про повторний розгляд судом апеляційної інстанції питання про надання дозволу на проведення експерти без фактичного надання нових доказів пропущення процесуальних строків та поважності таких причин.
За нормою частини 1 ст.252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (частина 2 ст.252 ГПК України).
За приписами частини 3 ст.252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Жодних обґрунтувань неможливості подання клопотання про призначення експертизи у встановлений законом строк з причин, що не залежали від відповідача, клопотання про призначення експертизи не містить.
Відповідач не був позбавлений можливості із дотриманням строків обумовлених статтею 165 ГПК України подати всі наявні докази, в тому числі заявити окреме клопотання про їх витребування чи огляд, з метою подання окремого клопотання про забезпечення доказів шляхом проведення експертизи та/або з власної ініціативи з дотриманням всіх процесуальних строків повідомити про її проведення суд, в тому числі з долученням останньої, однак не використав свого права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання про призначення експертизи на стадії апеляційного перегляду справи.
Позивачем через систему «Електронний суд» було подано відзив на апеляційну скаргу б/н від 23.12.2025 (вх.№01-04/9725/25 від 23.12.2025) у якому він просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 у справі №907/783/25 – без змін. 
За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України. 
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Фактичні обставини справи.
30.05.2012 рішенням виконкому № 164 затверджено Порядок розміщення зовнішньої реклами у місті Ужгороді (надалі Порядок).
Пунктом 2 Порядку Департамент міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) уповноважено виступати робочим органом по регулюванню діяльності розміщення зовнішньої реклами.
Пунктами 2.1.6, 2.1.7 Порядку регламентовано, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради укладає з розповсюджувачами зовнішньої реклами договори про тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності для тимчасового розміщення рекламних засобів, а також здійснює контроль за своєчасним надходженням плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності для розміщення рекламних засобів.
Судом встановлено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» було видано дозволи на розміщення засобів зовнішньої реклами № 342214 терміном дії до 10.09.2024, № 215/582 терміном дії до 11.10.2027 та № 208/15 терміном дії до 12.07.2027.
01.10.2012 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, далі сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» (далі сторона-2) укладено договір тимчасового користування місцями розміщення засобів зовнішньої реклами № 12 (далі договір), відповідно до пункту 1.1 якого сторона-1 передає, а сторона-2 приймає в тимчасове платне користування місце для розміщення засобів зовнішньої реклами (далі ЗЗР), відповідно до умов наведених у таблиці 1 (додаток 1).
Відповідно до пункту 2.1 договору після закінчення дії окремих підпунктів таблиці 1 (додаток 1) сторона-2 має переважне право на їх поновлення на новий термін.
Плата за тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами в сумі 1 356,48 грн вноситься стороною-2 щомісячно у грошовій формі до місцевого бюджету м.Ужгород. Обчислення розміру місячної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції, визначеного Державним комітетом статистики України. Плата вноситься стороною-2 рівними частинами протягом терміну дії договору починаючи з дати видачі дозволу щомісячно до 5-го числа наступного за попереднім місяцем. Сторона-2 вправі перераховувати однією сумою плату за весь період договору (пункт 2.2 договору).
Згідно з пунктами 2.3, 2.4 договору за несвоєчасне внесення плати стороною-2 справляється пеня в розмірі 0,1 % місячної плати за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.
Розмір плати переглядається на вимогу сторони-1, у разі внесення змін у чинне законодавство, яке регулює відносини у сфері зовнішньої реклами або в рішення міської ради в частині місячної плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до договору шляхом викладення його окремих умов та додатків в новій редакції, що стосувались кількості чинних дозволів на розміщення засобів зовнішньої реклами та вартості користування місцями для розміщення зовнішньої реклами, зокрема додаткові угоди № 2 від 01.10.2024, № 3 від 24.06.2015, № 4 від 20.010.2017, № 5 від 07.11.2017, № 6 від 24.01.2018, № 7 від 22.09.2020, № 8 від 30.07.2021, № 9 від 12.10.2022, № 10 від 16.04.2024 та № 11 від 22.05.2024.
10.11.2022 рішенням № 970 Ужгородська міська рада затвердила тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
Однак, Закарпатським окружним адміністративним судом розглядалася справа №260/1011/23 щодо визнання протиправним та скасування зазначеного вище рішення Ужгородської міської ради, в рамках якої було вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення від 10.11.2022, прийнятого Ужгородською міською радою на ХХVІІ сесії VІІІ скликання № 970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №260/1011/23.
16.10.2023 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/1011/23 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття», визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради ХХVІІ сесії VIII скликання від 10.11.2022 № 970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів».
Проте, 03.04.2024 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу Ужгородської міської ради, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 260/1011/23 скасовано. В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.
04.11.2024 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 260/1011/23 залишено без задоволення касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття», а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 залишено без змін.
Частиною 6 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Тобто, заходи забезпечення позову, вжиті у справі № 260/1011/23 щодо зупинення дії рішення від 10.11.2022, прийнятого Ужгородською міською радою на ХХVІІ сесії VІІІ скликання № 970 «Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів», втратили свою чинність із набранням законної сили постанови суду 04.11.2024.
На підставі вказаного вище рішення Ужгородської міської ради сторони уклали додаткову угоду № 10 від 16.04.2024 до договору, якою узгодили перелік місць для розміщення засобів зовнішньої реклами та вартість плати за користування вказаними місцями в сумі 6 316,80 грн щомісячно.
Також, частини 2, 3 пункту 2.4 договору викладено в наступній редакції: "Сторона-2 зобов`язана не пізніше 20-ти днів з цієї дати підписати з стороною-1 зміни до договору. Відмова сторони-2 від підписання таких змін до договору не звільняє її від внесення плати за новим (зміненим) тарифом з дати його встановлення.
Відповідно до пункту 2 додаткової угоди № 10 сторона-2 погоджується сплатити стороні-1 плату за користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів від 10.11.2022 до дати підписання угоди у розмірі виходячи із помісячного розрахунку плати за користування місцями для розміщення зовнішньої реклами, визначеної пунктом 2.2 договору.
22.05.2024 сторони уклали додаткову угоду № 11 до договору, якою узгодили перелік місць для розміщення засобів зовнішньої реклами та вартість плати за користування вказаними місцями в сумі 3 292,80 грн.
За доводами позивача, відповідач в повному обсязі не вніс плату за користування місцями для розміщення зовнішньої реклами, у зв`язку з чим Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради було надіслано на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прага Уж" претензію № 24.01-13/23 від 06.03.2025 щодо погашення заборгованості.
У відповіді № 19 від 04.04.2025 на претензію відповідач повідомив, що на додаткових угодах № 10 та № 11 проставлено факсиміле замість власноручного підпису директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж», про що йому не було відомо, у зв`язку з чим останній заявив про нікчемність (недійсність) укладених додаткових угод № 10 від 16.04.2024 та № 11 від 22.05.2024, та заборгованість не сплатив.
Відтак, наведені вище обставили зумовили звернення Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду з даним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» заборгованості в розмірі 93 063,63 грн та нарахованих 3 523,85 грн інфляційних втрат, 10 281,21 грн пені, 4 269,66 грн штрафу та 4 176,39 грн 3 % річної орендної плати.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами в силу статті 11 Цивільного кодексу України, який за своєю правовою природою є договором оренди, судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору оренди.
Частиною 1 статті 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю, вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (стаття 144 Конституції України).
Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту а) «до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад; встановлення порядку та здійснення контролю за використанням прибутків підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідних територіальних громад.
У своїй скарзі апелянт зазначає про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ним, як відповідачем по справі, подавалось на ім`я суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке судом безпідставно та необгрунтовано не було задоволено.
Такі твердження скаржника колегія суддів відхиляє, та спростовує їх з урахуванням наступного. 
Статтею 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо про призначення експертизи.
02.10.2025 року ухвалою Господарського суду Закарпатської області клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» за вх.№02.3.1-02/8412/25 від 25.09.2025 про призначення експертизи у справі №907/783/25 залишено без розгляду. Апеляційної скарги на дану ухвалу подано не було, відтак у відповідності до статті 256 ГПК України вказана ухвала набула законної сили, а скаржником у свою чергу не було порушено питання про скасування вищезазначеної ухвали. Натомість, апелянт клопоче фактично про повторний розгляд судом апеляційної інстанції питання про надання дозволу на проведення експертизи без фактичного подання нових доказів пропущення процесуальних строків та поважності таких причин. 
Також, колегією суддів було досліджено, що у запереченнях Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради від 26.09.2025 вх.№02.3.1-02/8438/25 надано вичерпні аргументи до Господарського суду Закарпатської області щодо відмови у задоволенні клопотання.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами частини 3 ст. 252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Жодних обгрунтувань неможливості подання клопотання про призначення експертизи у встановлений законом строк з причин, що не залежали від відповідача, відповідне клопотання не містило, як й саме й прохання у поновленні процесуальних строків. 
Колегія суддів дослідивши матеріали справи наголошує на тому, що провадження у даній справі відкрито місцевим судом 17.07.2025 року, представник відповідача (апелянт), в свою чергу, подав заяву на приєднання до справи 05.08.2025 року (разом з тим, відповідний строк має обчислюватися саме з моменту відкриття провадження у справі).
Отже, клопотання від 25.09.2025 року ( через понад 2 місяці від дати відкриття провадження місцевим судом 17.07.2025 року) про експертизу подано з пропуском процесуальних строків. 
За змістом ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки, клопотання про призначення експертизи було подане до місцевого суду з пропущенням процесуального строку для його подання, таке клопотання було залишено без розгляду судом. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2024 року №910/11201/23 досліджено питання про поважність причин пропуску процесуального строку, в розумінні статті 86 ГПК України. Зокрема наголошено на тому, що саме судом вирішується за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та фактичних обставин, які зумовили неможливість вчинення відповідних дій та/або надання доказів у строки, визначені чинним законодавством. Так, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина третя статті 13 ГПК України). Частиною четвертою статті 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Пропуск процесуального строку – це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причин, зо не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки. 
Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є змагальність сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. 
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що апелянт не був позбавлений можливості своєчасно, тобто на етапі подання відзиву на позовну заяву під час розгляду справи місцевим судом подати всі наявні в нього докази, однак не скористався своїм правом. Також колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідач (апелянт) й у своїй апеляційній скарзі не надав належного обгрунтування неможливості своєчасного подання до місцевого суду експертного висновку. Також не було порушено заявлено й окремого клопотання про оскарження ухвали Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 року про відмову у призначенні експертизи.
Таким чином, в цій частині твердження скаржника є такими, що не грунтуються на нормах процесуального права, а відтак колегія суддів відхиляє дане клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. 
Щодо тверджень апелянта про те, що позивач був обізнаним про підписання ним додаткової угоди №10 із застосуванням факсимільного відтворення підписів, то дослідивши матеріали справи- колегія суддів зазначає наступне. 
Жодних належних, допустимих доказів щодо використання факсимільного відтворення підпису при укладенні додаткової угоди №10, №11 відповідачем (апелянтом) не долучено на час розгляду справи місцевим судом. 
Відтак, доречним є посилання місцевого господарського суду у мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що відповідачем (апелянтом) не підтверджено жодним належними та допустимими доказами, зокрема не долучено жодного документа про те, що керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» перебував у відпустці, на лікарняному, за межами території України тощо. Також не долучено документів, які б підтверджували факт проведення як мінімум службового розслідування для підтвердження відповідних тезисів та встановлення причетних до відповідних дій осіб. Не долучено й копії звернень до правоохоронних органів про факт вчинення злочину. 
У постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №905/1630/19 суд наголосив «про закріплений в статтях 2, 13 ГПК України принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Так, у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №160/11874/22 зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення. Отже, для здійснення судом належної оцінки та перевірки доводів, наведених скаржником в обгрунтування відповідними письмовими документами або іншими доказами, з яких достовірно вбачається існування таких обставин. 
Таким чином, відповідачем не доведено належними та допустимий доказами факт відсутності волі та/або проставлення факсимільного відтворення підпису іншими особами, а не директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж». В свою ж чергу, твердження скаржника про те, що директор був відсутній на робочому місці не є належним доказом (без доведення відповідного факту та встановлення фактичної неможливості підписання договору саме директором).
Письмова згода сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису є не лише формою підтвердження відповідного факсимільного відтворення підпису його власноручному аналогу. Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину. 
Таким чином, слід звернути увагу на систематичне використання товариством з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» факсимільного відтворення підпису у ділових документах.
Також наголошуємо, що твердження апелянта про застосування наслідків недійсності правочину вчиненого з перевищенням повноважень є неспроможним. Так, у постанові Верховного Суду від 11.09.2025 року у справі № 922/4425/24 суд зазначив наступне: «Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Водночас питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу юридичної особи та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт вчинення виконавчим органом юридичної особи протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені. Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання».
Разом із тим, колегія суддів зазначає про те, що місцевий суд вірно зазначив ухвалюючи оскаржуване рішення по справі відповідачем по справі (апелянтом) не лише не заявлено відповідної позовної вимоги про визнання додаткової угоди №10 недійсною, але й не доведено недобросовісність дій позивача, яка б полягала в обізнаності з твердженнями відповідача (апелянта) про вчинення підпису в угоді не уповноваженою особою товариства. 
Статтею 3 ЦК України визначено, що справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства. Принцип добросовісності означає, що всі сторони правовідносин повинні діяти чесно, сумлінно та розумно, уникаючи зловживання правами та враховуючи інтереси інших сторін. Це стосується як договірних, так і позадоговірних відносин, і передбачає, що сторони не повинні здійснювати дії, спрямовані на завдання шкоди іншій стороні, а також ухилятися від виконання своїх зобов`язань.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).
Щодо обставин підвищення рівня орендної плати за твердженнями апелянта у 6 разів та не дослідження судом першої інстанції правомірності такого зростання, колегія суддів зазначає наступне. 
У тексті рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 року зазначено правові підстави зростання орендної плати, зокрема в описовій частині вказано: « 10.11.2022 рішенням № 970 Ужгородська міська рада затвердила тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів.
Однак, Закарпатським окружним адміністративним судом розглядалася справа №260/1011/23 щодо визнання протиправним та скасування зазначеного вище рішення Ужгородської міської ради, в рамках якої було вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення від 10.11.2022, прийнятого Ужгородською міською радою на ХХVІІ сесії VІІІ скликання № 970 "Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів – до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №260/1011/23.
16.10.2023 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі№260/1011/23 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття», визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради ХХVІІ сесії VIII скликання від 10.11.2022 № 970 "Про тимчасовий Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями комунальної власності для розташування рекламних засобів».
Проте, 03.04.2024 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу Ужгородської міської ради, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 260/1011/23 скасовано. В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко ХХІ століття» до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.
04.11.2024 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 260/1011/23 залишено без задоволення касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко ХХІ століття", а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 залишено без змін.
На підставі вказаного вище рішення Ужгородської міської ради сторони уклали додаткову угоду № 10 від 16.04.2024 до договору, якою узгодили перелік місць для розміщення засобів зовнішньої реклами та вартість плати за користування вказаними місцями в сумі 6 316,80 грн щомісячно».
Таким чином, колегія суддів вважає, що Господарським судом Закарпатської області обґрунтовані правові підстави підписання додаткової угоди № 10 в повному обсязі.
Щодо тверджень апелянта про недійсність та/або неукладеність додаткової угоди № 10 до договору № 12 від 01.10.2012 року. Неправильність, за твердженнями Скаржника, мотивувальної частини рішення Господарського суду Закарпатської області, в частині подання окремої позовної вимоги про визнання додаткової угоди № 10 недійсною колегія суддів зазначає наступне. 
Варто звернути увагу суду на те, що як у листі товариства з обмеженою відповідністю «Прага Уж» № 19 від 04.04.2025 року, так й в решті процесуальних документів поданих до суду першої інстанції, Відповідач не порушував питання про неукладність такої угоди, натомість всі аргументи базувались на її фактичній нікчемності. Наразі, Скаржник посилається як на нікчемність додаткової угоди № 10 в силу статті 203 ЦК України (частини 1-3, 5-6), так й на неукладеність такої угоди в цілому. Вказані способи захисту є протилежними по своїй суті, та не можуть одночасно слугувати підставою як для ствердження факту нікчемності (оскільки правочин для цього має бути вчинений), так й неукладеності одночасно. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 № 204/8017/17 суд виснував, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлення.
В свою чергу, нікчемним є правочин в силу прямої вказівки закону. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов` язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п` ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Враховуючи, що Відповідачем не долучено жодного доказу на підтвердження факту відсутності волевиявлення сторін при укладанні додаткової угоди № 10, такий правочин може бути визнано судом недійсним, однак твердження про його нікчемність відповідатимуть нормам матеріально права. 
Відтак, Господарський суд Закарпатської області при прийнятті рішення від 02.10.2025 року правомірно зазначив, що додаткова угода № 10 є дійсною, Скаржником не здійснювались заходи для її оскарження та визначення недійсною, відтак, виходячи з призуміцї правомірності правочину, зазначеного статтею 204 ЦК України між сторонами наявні договірні відносини. 
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов` язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов` язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення – зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. 
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін ( постанова Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. 
Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов` язковим для сторін, якщо ні-то договір є неукладеним. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 у справі №907/783/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 
Керуючись ст. ст.86, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ :
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прага Уж» б/н від 11.11.2025 (вх.№01-95/3296/26 від 11.112025) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.10.2025 у справі № 907/783/25 залишити без змін.
3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак