ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 620/11947/25
адміністративне провадження № К/990/5152/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
суддя-доповідач Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року (суддя Дубіна М.М.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року (судді: Мельничук В.П., Бужак Н.П., Мєзєнцев Є.І.)
у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Чернігівській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС), у якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21 жовтня 2024 року №16079/ж/10/25-01-07-05-01, №16078/ж/10/25-01-07-05-01, №16077/ж/10/25-01-07-05-01 (далі - ППР).
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 5 листопада 2025 року позовну заяву ФОП ОСОБА_1 залишено без руху та надано Позивачу строк на усунення недоліків, шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з вказанням підстав для його поновлення та з наданням відповідних доказів поважності причин такого пропуску.
5 листопада 2025 року від представника Позивачки надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, обґрунтована тим, що про порушення своїх прав та інтересів ФОП ОСОБА_1 дізналася лише 23 жовтня 2025 року, після отримання у відповідь на адвокатський запит акта фактичної перевірки від 4 вересня 2024 року за № 101087/26/15/07/3776907782 та ППР. Також в заяві представник Позивача вказав про те, що оскільки Позивач проживала в с.Бригинці Чернігівської області, яке з початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації перебуває під постійною загрозою ракетних та дронових ударів, обстрілів та іншими наслідками воєнних дій, то внаслідок існування реальної загрози життю та здоров`ю об`єктивно була відсутня можливість постійного знаходження Позивача за місцем реєстрації.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року позовну заяву повернуто ФОП ОСОБА_1 .
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21 жовтня 2024 року, водночас з позовом Позивач звернулася до суду 31 жовтня 2025 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду передбаченого абзацом першим частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Посилання представника Позивача як на підставу поновлення строку звернення до суду на факт введення воєнного стану на території України, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку для фізичної особи-підприємця, за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на його роботу.
Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004, із змінами та доповненнями в редакції від 21 жовтня 2024 року (на початок відліку строку на судове оскарження), с. Бригинці Чернігівського району Чернігівської області не перебуває в районі проведення воєнних (бойових) дій або в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Встановлюючи відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду суд першої інстанції також констатував, що представником Позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що існували будь-які непереборні та об`єктивні перешкоди або труднощі, які при цьому не залежали від волі Позивача та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання відповідного позову до адміністративного суду.
При цьому суд першої інстанції відхилив покликання Позивача на те, що порушення своїх прав та інтересів вона дізналася лише 23 жовтня 2025 року, після отримання відповіді на адвокатський запит, оскільки факт подання адвокатського запиту у жовтні 2025 року не змінює часу, з якого Позивач повинна була або могла дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата є лише штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду та не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 22 січня 2026 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року - без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що cформував суд першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи Позивача про те, що нею не було отримано ППР виходячи з того, що вони вважаються врученими, оскільки їх було надіслано Відповідачем на податкову адресу ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , яка також зазначена в позовній заяві, та апеляційній скарзі, проте конверт повернувся із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» 6 грудня 2024 року. 
Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції також констатував, що шестимісячний строк звернення до адміністративного суду розпочався з 7 грудня 2024 року і закінчився 7 січня 2025 року, водночас з позовом до суду Позивач звернулась 31 жовтня 2025 року.
Також апеляційний суд звернув увагу на те, що Позивачем до позовної заяви було долучено лист Головного управління ДПС у м. Києві «Про розгляд адвокатського запиту» від 23 жовтня 2025 року № 92504/6/26-15-07-05-07-05, в якому зазначено, що матеріали перевірки Позивача направлено до Головного управління ДПС у Чернігівській області (Відповідача) (за місцем основного обліку) листом від 5 вересня 2024 року № 10413/7/26-15-07-07-02-06 для розгляду та прийняття рішення згідно з чинним законодавством України.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Позивач не погоджується з ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року і вважає, що вони винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Суди попередніх інстанцій, на переконання Позивача, при винесенні оскаржуваних судових рішень неповно з`ясували обставини справи, не дослідили докази наявні в матеріалах справи, допустили порушення статей 90, 91 123, 169 та 242 КАС України та неправильно застосували статтю 42 ПК України.
Вказує, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву ФОП ОСОБА_1 , в порушення норм матеріального права, зокрема статей 123, 169 КАС України, не надав Позивачу можливості реалізувати право на подання заяви із зазначенням інших причини поважності пропуску строку звернення до суду. При цьому відзначає, що про ненадання такої можливості було зазначено і в апеляційній скарзі, проте судом апеляційної інстанції цього враховано не було.
Вважає, що застосований судами попередніх інстанцій формальний підхід суперечить правовим засадам адміністративного судочинства та практиці Верховного Суду, відповідно до якої повернення позовної заяви без надання особі реальної можливості усунути недоліки є неприпустимим, оскільки перешкоджає реалізації права на судовий захист.
Покликається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків, що матеріалами справи підтверджено факт направлення Позивачу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та їх належне вручення, оскільки з рекомендованого відправлення та поштового конверту № 0600975172675 неможливо встановити безперечний факт направлення саме податкових повідомлень-рішень від 21 жовтня 2024 року № 16079/ж/10/25-01-07-05-01, № 16078/ж/10/25-01-07-05-01, № 16077/ж/10/25-01-07-05-01. Водночас зазначає, що відсутність її особистого підпису про одержання поштового відправлення за відсутності задокументованого факту відмови від одержання кореспонденції свідчить про невручення документа. 
Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта статті 122 КАС України).
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 123 КАС України, встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі № 813/2897/16, від 21 серпня 2025 року у справі № 380/20996/24.
З урахуванням предмету цього позову строк звернення до суду починається з дня коли Позивач дізналась або повинена був дізнатися про наявність (прийняття відносно неї) саме оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.
Позивач в заяві про поновлення строку звернення до суду, покликалась на те, що про порушення своїх прав вона дізналась лише 23 жовтня 2025 року, після отримання у відповідь на адвокатський запит акта фактичної перевірки від 4 вересня 2024 року за № 101087/26/15/07/3776907782 та ППР. 
Суд першої інстанції, відхиляючи вказані доводи Позивача, виходив з того, що той факт, що адвокатський запит до Головного управління ДПС у м. Києві було подано у жовтні 2025 року не змінює часу, з якого Позивач повинна була або могла дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата, як на вказав суд першої інстанції, свідчить лише про час, коли Позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.
Суд апеляційної інстанції виходив в з того, що ППР надіслано Позивачу на її податку адресу: АДРЕСА_1 , проте до Відповідача повернувся конверт із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» 6 грудня 2024 року.
Пунктом 58.3 статті 58 Податкового кодексу України встановлено, що податкове повідомлення - рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Порядок листування платників податків та контролюючих органів закріплено у статті 42 ПК України.
Пунктом 42.1 статті 42 ПК України встановлено, що податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з пунктом 42.3 статті 42 ПК України якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.
За приписами пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 ПК України).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (пункт 42.4 статті 42 ПК України).
Отже, законодавець передбачив два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків: надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено відповідачем у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. 
Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 8 квітня 2021 року у справі № 812/821/17.
Водночас у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №640/9016/20, від 24 вересня 2025 року у справі № 520/7480/25.
Позивачем до позовної заяви додано копію рекомендованого відправлення та поштового конверту № 0600975172675, дослідивши яке суд апеляційної інстанції і дійшов висновку про те, що ППР надіслано Позивачу на її податку адресу.
Суд погоджується з тим, що зазначеним поштовим відправленням підтверджується направлення на податкову адресу Позивача поштової кореспонденції, яка вважається їй належним чином врученою.
Водночас Позивач, як апеляційній, так і в касаційній скаргах покликалась на те, що з рекомендованого відправлення та поштового конверту не можливо встановити безперечний факт направлення їй саме податкових повідомлень- рішень від 21 жовтня 2024 року № 16079/ж/10/25-01-07-05-01, № 16078/ж/10/25-01-07-05-01, № 16077/ж/10/25-01-07-05-01 на її адресу.
Відтак, хоча наявні в матеріалах справи рекомендоване відправлення та поштовий конверт №0600975172675 і підтверджують направлення на податкову адресу Позивача поштової кореспонденції, разом із тим з них неможливо встановити беззаперечний факт направлення Позивачу саме оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Інших доказів на підтвердження направлення вручення Позивачу ППР матеріали справи не містять.
За таких обставин, судом першої інстанції взагалі не перевірено факт направлення на адресу Позивача конкретних ППР, а суд апеляційної інстанції дійшов передчасних висновків, що матеріалами справи підтверджено факт направлення Позивачу у справі ППР на її податкову адресу та відповідно її належне повідомлення про факт їх винесення.
За таких обставин суди у цій справі належним чином не встановили моменту, з якого Позивач дізналась або повинна був дізнатися про наявність цих ППР, однак загального дійшли висновку про пропуск Позивачем строку на їх оскарження. 
За відсутності належного встановлених судом обставин повідомлення Позивача у визначений законом спосіб про прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, висновок про момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, у цій справі не може вважатися обґрунтованим. Такий підхід суперечить завданням адміністративного судочинства, принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи та вимогам процесуального закону, оскільки ґрунтується на припущеннях, а не на встановлених судом фактичних даних.
Підхід, за яким суд зобов`язаний встановити дату і час, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, для цілей вирішення питання про дотримання строку звернення до суду, сприятиме забезпеченню правової визначеності як складової принципу верховенства права, закріпленої у пункті 1 частини третьої статті 2 КАС України.
При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що за правилами КАС України питання дотримання строків звернення до суду може бути вирішене не лише на стадії до відкриття провадження у справі, а й - після.
Означене вище дає підстави погодитися із твердженнями Позивача, наведеними у касаційній скарзі, щодо необхідності скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій й направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Враховуючи викладене, зокрема з огляду на допущені судами порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання Позивачем строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами, судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій, підлягають скасуванню з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 345, 353, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року скасувати.
Справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх