Головуючий І інстанції: Ніколаєва О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 р. 	Справа № 520/4842/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/4842/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної судової адміністрації України , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області  третя особа:  Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації (далі - відповідач1, ДСА), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (далі по тексту відповідач2, ТУ ДСА в Івано-Франківській області), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн;
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 без врахування регіонального коефіцієнту 1.25, передбаченого статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації ( як тимчасового переведення ), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя віл 24.01.2017 № 54/0/15-17, п.7 Рішення Ради Суддів України №24 від 05.08.2022;
- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачці недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.12.2023 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2023 року - 2684 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, та за період з 01.01.2024 року по 31.01.2024 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого сулу - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024 року - 2920 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 позов задоволено частково. Суд вийшов за межі позовних вимог.
Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.12.2023 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2023 року - 2684 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.12.2023 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2023 року - 2684 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2024 по 31.01.2024 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2024 по 31.01.2024 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 без врахування регіонального коефіцієнту 1,25, передбаченого статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17, п.7 Рішення Ради Суддів України № 24 від 05.08.2022р.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.11.2023 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2023 року - 2684 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2024 по 31.01.2024 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
ТУ ДСА в Івано-Франківській області, не погоджуючись з вказаним рішенням суду звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 року у справі № 520/4842/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що застосування регіонального коефіцієнту залежить від розташування суду, в якому суддя здійснює правосуддя, тобто від кількості постійного населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею правосуддя, а тому, і відсутні правові підстави для нарахування ОСОБА_1 регіонального коефіцієнту. Вказує, що розрахунок фактичного розміру прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про державний бюджет України»" на відповідний рік, разом з тим, зазначені Закони 1928-ІХ, 2710-ІХ та 3460-ІХ в судовому порядку не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними. Посилається на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року в справі № 240/9028/24. Вважає, що нараховуючи і виплачуючи позивачу суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, територіальне управління діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і законами України, тому Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Позивачка, ДСА та третя особа не скористались правом надання відзивів на апеляційну скаргу.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Указом Президента України "Про призначення суддів" №40/2007 від 20 січня 2007 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Московського районного суду м. Харкова строком на 5 років.
Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" №43 75-VІ від 09 лютого 2012 року ОСОБА_1 обрано на посаду судді Московського районного суду м.Харкова безстроково.
Наказом Голови Московського районного суду міста Харкова №3/8 віл 21 лютого 2007 року ОСОБА_1 зараховано до штату Московського районного суду міста Харкова з 15 лютого 2007 року на посаду судді.
На підставі рішення голови Верховного Суду №74/0/149-22 від 04.05.2022 та наказу голови Московського районного суду м.Харкова №01-06 30 від 05.05.2022 ОСОБА_1 було відряджено до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області для здійснення правосуддя з 07.06.2022 року.
Згідно з наказом голови Яремчанського міського сулу Івано-Франківської області №02-02-28 від 07.06.2022 ОСОБА_1 було зараховано до штату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з 08.06.2022 року.
Наказом голови Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №02-02-40 від 22.08.2022р. внесено зміни до наказу голови Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №02-02-28 від 07.06.2022р. «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 » та викладено пункти 1 та 2 в наступній редакції: « 1. Зарахувати суддю Московського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 до штату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з 08 червня 2022 року, у зв`язку з відрядженням (тимчасовим переведенням), до прийняття рішення про закінчення відрядження судді, з посадовим окладом в розмірі 78825,00 грн. (базовий посадовий оклад судді - 63060,00 грн. та регіональний коефіцієнт 1,25).
Листом від 12.09.2022р. №04-35/711/22 начальник ТУ ДСА України в Івано-Франківській області повідомив про залишення здійснення перерахунку встановленої щомісячної суддівської винагороди позивачки із застосуванням регіонального коефіцієнту, починаючи з 08.06.2022р. без виконання.
Не погоджуючись з виплатою суддівської винагороди в неналежному розмірі, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, нараховуючи та виплачуючи позивачці суддівську винагороду із застосуванням прожиткового мінімуму - 2102,00 грн., діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, що призвело до порушення прав позивачки та гарантій незалежності судді, чим вчинило протиправні дії. 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ДСА України, як головним розпорядником бюджетних коштів, сума коштів була недостатньою виділена для забезпечення виплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області суддівської винагороди обчисленої з урахуванням прожиткового мінімуму станом 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028 грн, відтак невиплата позивачці суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана з бездіяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відновлення порушених прав позивачки підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028 грн та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за спірний період на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028грн, з урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачці недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 54/0/15-17 розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено, тому дійшов висновку, що з метою ефективного способу захисту порушених прав позивачки наявні підстави для визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , суддівської винагороди за спірний період без врахування регіонального коефіцієнту 1,25, передбаченого статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17, п.7 Рішення Ради Суддів України № 24 від 05.08.2022 та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за спірний період з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України передбачає, що виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України.
Закон про Державний бюджет України – закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, а також форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Частиною першою статті 4 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Питання виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці врегульоване статтею 142 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, частиною четвертою якого встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” установлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2684 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” установлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні.
Таким чином, зокрема, Законами України “Про Державний бюджет України на 2023 рік”, “Про Державний бюджет України на 2024 рік” для визначення базового розміру посадового окладу судді передбачена спеціальна розрахункова величина, розмір якої становить 2102,00 грн.
Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та Законом України “Про судоустрій і статус суддів” гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їхнього статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний Суд України неодноразово в своїх рішеннях підкреслював, що конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018).
30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII “Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)”, яким, зокрема, статтю 130 Основного Закону викладено в новій редакції, текст якої зазначено, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що “розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій”.
Питання визначення розміру суддівської винагороди врегульовано статтею 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в його преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України), зокрема, пунктом 1 частини третьої якої визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” державні соціальні стандарти – встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою, зокрема, визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення статті 2 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”).
Згідно з приписами статті 6 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень урегульовано Законом України “Про прожитковий мінімум”.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про прожитковий мінімум” прожитковий мінімум – це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі – набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі – набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі – набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
Зазначеною нормою Закону України “Про прожитковий мінімум” визначено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 Закону України “Про прожитковий мінімум” встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Слід зазначити, що Законом України “Про прожитковий мінімум” не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як “прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді”. Вказаним законом судді не віднесені до окремої соціальної чи демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” та “Про Державний бюджет України на 2024 рік” разом із встановленням на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн, на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн був введений такий вид прожиткового мінімуму, як “прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді”, розмір якого становить 2102,00 грн.
Варто зазначити, що зміни до Закону України “Про судоустрій і статус суддів” в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також в Закон України “Про прожитковий мінімум” щодо визначення розміру прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Водночас Закони України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” та “Про Державний бюджет України на 2024 рік” фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
Судова палата наголошує, що Закони України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” та “Про Державний бюджет України на 2024 рік” не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет звертав увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.
Законом України “Про судоустрій і статус суддів” закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги повинен братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Зазначена конституційна гарантія незалежності суддів не може зазнавати змін без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, тобто суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України “Про судоустрій і статус суддів”.
Отже, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 та 2024 року на іншу розрахункову величину, яка Законом України “Про судоустрій і статус суддів” не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді – 2102,00 грн), на підставі статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” та “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, є протиправною.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі № 580/2522/24, від 13 листопада 2024 року у справі № 200/1707/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 420/3716/24.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області вчинено протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 31.01.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн.
Так, постановою від 12 вересня 2025 року № 19 Пленум Верховного Суду, керуючись статтею 150 Конституції України, статтями 7, 50– 52 Закону України “Про Конституційний Суд України”, пунктом 5 частини другої статті 36, пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, постановив звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу п`ятого частини першої статті 7 Закону України “Про Державний бюджет на 2025 рік”, яким встановлено розмір прожиткового мінімуму 2102 гривні для цілей визначення посадового окладу судді.
Звертаючись до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу п`ятого частини першої статті 7 Закону України “Про Державний бюджет на 2025 рік”, яким встановлено розмір прожиткового мінімуму 2102 гривні, для цілей визначення посадового окладу судді Пленум Верховного Суду виходив з того, що наявні підстави стверджувати, що суддівська винагорода (та щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці) відповідно до Конституції і законів України, міжнародних актів є складовими статусу судді; є гарантією здійснення судочинства незалежним, неупередженим, безстороннім і справедливим судом; поширюється на усіх суддів; такі гарантії є однаковими і не залежать від жодних умов (віку, стажу, посади, юрисдикції суду тощо). Тобто матеріальне забезпечення суддів (суддів у відставці) захищено від зменшення або скасування.
Гарантії незалежності суддів (в частині матеріального забезпечення) повинні бути забезпечені не як матеріальне забезпечення людини, а як особи, що займає посаду судді і здійснює судочинство та є представником судової влади, і при цьому має гарантію такого забезпечення незалежно від впливу як інших складових державної влади, так і інших представників судової влади (голови суду, інших суддів, органів, що відповідають за формування судової влади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо).
Приймаючи Закон України “Про Державний бюджет на 2025 рік” в частині, що визначає прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102 грн, законодавець фактично встановив інший (менший) розмір винагороди судді, тим самим звузив гарантії незалежності суддів, що суперечить приписам частини першої статті 126 Конституції України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 17.02.2026 у справі № 200/2309/25 відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2025 року у справі № 520/32171/24, у якій викладено правовий висновок про те, що для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн відповідно до Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” та, відповідно, що з 01 січня 2024 року не відбулась зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а отже відсутні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачці як судді у відставці та сформував такий:
у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік станом на 1 січня, а також зумовленим цим зростанням розміру суддівської винагороди, розрахунок якої здійснюється на основі прожиткового мінімуму, у суддів у відставці виникає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання;
для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік та, відповідно, у разі його збільшення порівняно з попереднім роком з 01 січня наявні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Таким чином, колегія суддів враховуючи зазначений правовий висновок Верховного Суду у справі 200/2309/25 дійшла висновку, що для належного та ефективного захисту порушеного права необхідно зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано - Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 року по 31.01.2024 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Щодо позовних вимог, заявлених до ДСА України, колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав необхідно з`ясовувати участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, і, як наслідок, визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи відповідач (другий відповідач).
До того ж, необхідно зауважити, що відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідно до статті 149 цього Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2025 рік).
Необхідність з`ясування участі ДСА України у виплаті суддівської винагороди позивача пов`язана з тим, що однією з причин невиплати позивачці суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби.
У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
У випадку ж, якщо б ДСА України виділила Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Івано - Франківській області достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачці), з урахуванням вимог статті 135 Закону (затвердивши відповідний кошторис), але Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано - Франківській області розпорядилось цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, то є підстави стверджувати, що невиплата позивачці суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, був би результатом дій/рішень Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано - Франківській області, отже спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.10.2023 року у справі №280/117/22, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
Із урахуванням статусу ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 року у справі №280/788/19 дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі щодо розміру суддівської винагороди, яким зобов`язано ДСА України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.
Отже, оскільки ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів, учасником бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи, то наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 року виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028 грн та зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 року, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року - 2684 грн та на 1 січня 2024 року - 3028 грн.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачці недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.3 частини 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Згідно з ч.5 ст.55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.
Відповідно до п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 54/0/15-17 розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено.
Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення голови Верховного Суду № 74/0/149-22 від 04.05.2022р. та наказу голови Московського районного суду м. Харкова № 01-06/30 від 05.05.2022р. позивачку було відряджено до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області для здійснення правосуддя з 07.06.2022.
Згідно довідки Московського районного суду м. Харкова посадовий оклад ОСОБА_1 складає 78825 гривень (базовий посадовий оклад судді - 63060,09 гривень та регіональний коефіцієнт - 1.25).
Тобто, позивачці виплачувалась в суді, з якого її було відряджено, суддівська винагорода з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Згідно з наказом голови Яремчанського міського суду Івано-Франківської області № 02-02-28 від 07.06.2022 позивачку було зараховано до штату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з 08.06.2022 року.
Наказом голови Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №02-02-40 від 22.08.2022 внесено зміни до наказу голови Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №02-02-28 від 07.06.2022 «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 » викладено пункти 1 та 2 в наступній редакції: « 1. Зарахувати суддю Московського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 до штату Яремчанського міського суду Івано- Франківської області з 08 червня 2022 року, у зв`язку з відрядженням (тимчасовим переведенням), до прийняття рішення про закінчення відрядження судді, з посадовим окладом в розмірі 78825,00 грн. (базовий посадовий оклад судді - 63060,00 грн. та регіональний коефіцієнт 1,25).
Проте, позивачка після її переведення до Яремчанського міського суду Івано- Франківської області, зокрема, за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 виплачувалась суддівська винагорода без урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, що підтверджується розрахунковими листами за листопад, грудень 2023 та січень 2024 та не заперечується відповідачем.
Таким чином, право позивачки на отримання суддівської винагороди у належному розмірі було порушено.
З урахуванням цього, а також предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з метою ефективного способу захисту порушених прав позивачки слід визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25 та зобов`язання Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 без врахування регіонального коефіцієнту 1,25, передбаченого статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17, п.7 Рішення Ради Суддів України № 24 від 05.08.2022 та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 31.01.2024 з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25, виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 200/1707/24 та від 08.07.2025 у справі № 200/6369/23, від 05.01.2026 у справі №200/6332/24.
Посилання апелянта на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року в справі № 240/9028/24, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 по справі № 520/4842/24 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   З.Г. Подобайло