Справа № 201/15967/24
Провадження 2/201/385/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
секретаря – Тоцької Л.В., 
за участі адвоката – Мисечко К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради про визнання права користування на квартиру, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка зазначає, що з 27.05.2005р. зареєстрована та проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , куди переїхала до свого чоловіка ОСОБА_2 . Вказане житло було йому надане 27.04.1993р. Дніпропетровським державним театром опери та балету м. Дніпропетровськ, де він працював артистом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, через що його було знято з реєстрації в гуртожитку. 
Адміністрація Дніпропетровського театру опери та балету та профком не надавали мешканцям гуртожитку ордерів на вселення, а направляли їх до паспортного столу Жовтневого (Соборного) району. Бланк з дозволом на постійну прописку залишався в паспортному столі, а на його основі була здійснена постійна прописка, яка була зафіксована в паспорті та домової книзі.
Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21.10.1999р. № 2096 « Про зміну правового режиму житлових приміщень у гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 » змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних за адресою : АДРЕСА_2 . 
Відповідно до п. 5 цього рішення виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради доручено видати ордери для постійного проживання квартиронаймачам згідно з чинним законодавством, однак ордери видані не були. Будинок наразі перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади.
Позивачка неодноразово зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про надання ордеру для постійного проживання на спірну квартиру, востаннє 24.04.2024р.
Згідно відповіді від 10.10.2024р. № 3/16-5109, департамент житлового господарства відмовив позивачці у видачі ордеру через те, що у квартирі вона зареєстрована одна, спірна квартира АДРЕСА_3 має житлової площі 36,9 кв. м, загальної площі 55,7 кв.м., тому у зв`язку з перевищенням норм жилої площі на одну особу у квартирі АДРЕСА_4 відсутні законні підстави для видачі ордера на жиле приміщення цієї квартири.
Представник позивача – адвокат Мисечко К.О. – в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, звернула увагу суду на те, що позивачці відмовлено у видачі ордеру на квартиру в зв`язку з перевищенням норм площі, тому відповідачі оспорюють право позивачки на користування квартирою. 
Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що вселилася у квартиру АДРЕСА_4 до чоловіка, проживає в ній з 2005р., сплачує комунальні послуги, її не виселяють, але іншого житла в неї немає, тому хоче приватизувати це. Вона зробила техпаспорт на квартиру, але для приватизації їй потрібен ордер на вселення, у видачі якого відмовлено. Первинно ордер на вселення дали в театрі її чоловікові, але цього ордеру в неї немає. 
Представник відповідачів Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради Семчук Н. подала відзив (а.с.57-58), в якому вказала, що на балансі обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» з 1981 року знаходився гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
3 1999р. правовий статус гуртожитку по АДРЕСА_2 змінено на житловий будинок на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2096 від 21.10.1999р., будинок залишився на балансі театру. 30.05.2012р. рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 24/24 було надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста
житлового будинку по АДРЕСА_2 . 
У 2016 році АДРЕСА_2 була перейменована на честь Павла Нірінберга (розпорядження міського голови від 24.11.2015, № 882-р). Відповідно до доданих до позовної заяви доказів, позивачка мешкає у квартирі АДРЕСА_4 , тому Дніпровська міська рада та департамент житлового господарства Дніпровської міської ради просять суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства на підставі матеріалів, що знаходяться у справі. 
Суд, вислухавши учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Згідно Витягу з реєстру Дніпровської територіальної громади № 2023/008885976 від 01.11.2023р., позивачка з 27.05.2005р. зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 (а.с.12). 
Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради надало позивачці інформацію (а.с.13) про те, що станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційних справах відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 відсутні відомості щодо реєстрації права власності за гр. ОСОБА_3 . Станом на 31.12.2012р., державна реєстрація права власності на житловий будинок літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , в КП "ДМБТІ» ДОР не проводилась. В матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999р. № 2096, згідно якого п.1 "Змінити правовий режим гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 і ввести до складу загального державного житлового фонду для постійного проживання квартиронаймачів, залишивши його на балансі Театру опери та балету». Повідомлено, що житловий будинок літ. А-5 по АДРЕСА_2 підлягає введенню в експлуатацію (після переобладнання з гуртожитку), про що в інвентаризаційній оправі виставлений відповідний штамп. 
Згідно довідки № 996 від 19.06.2023р. КП «Житлосервіс-5» Дніпровської міської ради ОСОБА_1 , відповідальний квартиронаймач, постійно зареєстрована одна у АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7м.кв., житловою 36,9м.кв., кімнат 2, на 1 поверсі 5-типоверхового будинку, який знаходиться на балансі КП «Житлосервіс-5» Дніпровської міської ради (а.с.15). 
Департамент житлового господарства Дніпровскої міської ради на звернення позивачки про видачу їй ордеру на постійне проживання у квартирі АДРЕСА_4 надало відповідь № 3/16 – 5109 від 10.10.2024р. з уточненнями, (а.с.93-95), згідно якої Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснює повноваження щодо оформлення та видачі ордерів на жилі приміщення у м. Дніпрі згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 No 33/17 «Про затвердження Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради» (зі змінами), на підставі рішень виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо надання жилих приміщень громадянам. Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1989 № 2096 «Про зміну правового режиму гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 » (далі - рішення) було змінено режим гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до довідки від 19.06.2024р. № 2023 (витяг з домової книги про склад родини та реєстрацію), виданої Комунальним підприемством «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 (на першому поверсі, жила площа 36,9м.кв., загальна площа 55,7м.кв) зареєстровано 1 особу - ОСОБА_1 , 1952 р.н, відповідальний квартиронаймач, з 27.05.2005р. по теперішній час. Беручи до уваги вищезазначене, на цей час позивачка забезпечена жилою (дослівно, прим. суду) вище за норму, тому відсутні підстави для надання ордера для постійного проживання в квартирі АДРЕСА_4 .
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною п.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За положеннями ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Цей спір пов`язаний із правом особи на житло, що гарантовано статтею 47 Конституції України та забезпечується гарантіями статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві".
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Суд звертає увагу на те, що в даному випадку ставиться питання про право на житло щодо приміщення, яке не перебуває у приватній власності, а тому такі взаємовідносини в порівняні з відносинами приватної власності підвищують рівень захисту, який надається особам відповідно до статті 8 Конвенції (див. для прикладу пункти 38-46 рішення ЄСПЛ у справі "F.J.M. проти Сполученого Королівства").
Щодо права позивачки на користування житловим приміщенням.
Суд підкреслює, що відповідно до статті 396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17).
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
У статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. (див. постанову Верховного Суду від 31.08.2021р. у справі № 569/12946/18-ц).
У цій справі встановлено і учасниками справи не оспорюється, що позивачка вселилася у квартиру АДРЕСА_4 (раніше АДРЕСА_6 ) як член сім`ї наймача (свого чоловіка ОСОБА_2 ), зареєстрована в цій квартирі з 27.05.2005р. дотепер, зараз є відповідальним квартиронаймачем. 
Також у справі не встановлено, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням. Як вона сама пояснила в судовому засіданні, вона вільно користується квартирою, є в ній зареєстрованою з 2005р., своєчасно сплачує комунальні послуги, дій, спрямованих на її виселення або перешкоджання користуванням, не вчиняється.
Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).
Визнання права користування квартирою потрібне позивачці для отримання ордеру та подальшої приватизаціїї її єдиного житла, яким є квартирі щонайменше 20 років. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що тривалий час проживання особи в житлі незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції (Постанова ВС від 15.10.2025р. у справі ЄУН 522/6506/23)
Диспозитивність – один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21).
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон № 2482-XII).
Законом № 2482-XII передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно з частинами другою, третьою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.
За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
З огляду на положення статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.
Факт постійного проживання позивачці в квартирі не оспорюється та підтверджується матеріалами справи. Вона є відповідальним квартиронаймачем, на її ім`я оформлені особові рахунки по квартирі. 
Відповідно до частини 10 стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також заборона приватизувати конкретне приміщення (частина 4 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 15 Житлового кодексу України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
За змістом статті 58 Житлового кодексу України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.
Відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів.
Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера.
При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності.
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Враховуючи те, що у позивачки оригінал ордеру на квартиру, виданий її чоловіку, не зберігся, а їй не видавався, на сьогоднішній день у неї виникли перешкоди у реалізації свого права на приватизацію житла, що вона сама і зазначила в судовому засіданні, а не перешкоди у користуванні цим житлом. 
Виходячи з положень законодавства, а саме п. 18 Положення № 396 з урахуванням змісту п. 69 постанови № 470, сама по собі наявність чи відсутність ордера на житлове приміщення в пакеті документів, які подаються громадянином для приватизації житла, не може бути єдиною і остаточною причиною відмови у визнанні права громадянина на приватизацію на тій підставі, що відповідно до п. 68 постанови № 470 ордер дійсний лише протягом 30 днів з дня його видачі.
З моменту реєстрації в квартирі позивача та її померлого чоловіка їх право на користування житловим приміщенням ніким, в тому числі відповідачем, не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. 
Згідно наданих стороною позивача доказів, позивач на законних підставах користується житлом.
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду вирішуються судом. Належним способом захисту у разі порушення такого права є визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення (Постанова ВС від 12.03.2020р. у справі ЄУН 483/731/19). 
Схожий спосіб захисту було застосовано у справі 754/6918/18, в якій було використано такий спосіб захисту, як зобов?язання відділу приватизації управління житлово-комунального господарства ради здійснити приватизацію кімнати (Постанова ВС від 30.09.2020р. у справі № 754/6918/18). 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі № 638/2304/17 /провадження № 61-2417сво19/).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Зібраними у цій справі доказами встановлено, що порядок вселення позивачки як члена родини наймача у квартиру дотриманий, вона зареєстрована у цьому житлі з 2005р., є відповідальним квартиронаймачем, квартира є її постійним місцем проживання щонайменше останні 20 років, і докази того, що їй чиняться перешкоди у проживанні та користування квартирою, у справі відсутні, а тому суд, встановивши відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача стосовно користування квартирою, у задоволенні позову відмовляє. 
У випадку, якщо через відсутність ордеру на квартиру їй буде відмовлено у приватизації житлового приміщення, позивачка має право на подання позову про визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення. 
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову. 

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів. 

Суддя:          Д.О. Покопцева