ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/19760/24 пров. № А/857/19498/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання : Чупіль Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Андрусів У.Б., час ухвалення рішення 16 год 00 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду (залишення без реалізації) його рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами, зокрема, виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років відповідно до п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-ХІІ), визнати право на звільнення його з військової служби на підставі поданого ним рапорту за вх.№16539 від 16.05.2024 у зв`язку з сімейними обставинами, зокрема, виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 розглянути поданий ним рапорт за вх.№16539 від 16.05.2024, за результатами чого звільнити з військової служби та стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його користь моральну шкоду у розмірі 400000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній до внесення змін Законом №3633-ІХ від 11.04.2024) за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби від 15.05.2024). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рапорт позивача про звільнення з військової служби зареєстровано 16.05.2024 за вх. №16539 та за результатами його розгляду прийнято рішення про залишення без реалізації. Підставами для відмови слугувало те, що правова підстава для звільнення з військової служби, яку у рапорті вказує позивач, законодавством не передбачена, а також наявність іншої особи, яка зобов`язана виховувати дитину з інвалідністю. Звертає увагу, що розгляд рапорту здійснено з дотриманням законодавчо встановлених вимог. Вказує, що до спірних правовідносинах підлягає застосуванню нормативно-правовий акт, чинний на момент розгляду рапорту та прийняття рішення. При цьому, покликається на норму Закону №2232-ХІІ, а саме ч.12 ст.26 (у редакції Закону №3633-IX, який набрав чинності з 18.05.2024), за змістом якої військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. З огляду на те, що у сина позивача ОСОБА_2 є мати, яка до того ж визнана законним представником дитини з інвалідністю, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Жиляк М.Д. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача Коноваленка Т.С. та Костюка Б.В., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_3 , який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як видно з матеріалів справи, позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що позивач є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.04.2010.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю з дитинства.
15.05.2024 позивач звернувся із рапортом до командира автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном БМЗ в/ч НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби. Правовою підставою для звільнення з військової служби зазначив п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. 
До рапорту позивач додав копії паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , свідоцтва про народження ОСОБА_2 від 07.04.2010 серії НОМЕР_2 , посвідчення дитини інваліда з дитинства на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , медичного висновку №175 від 25.03.2025 про дитину (підлітка)-інваліда віком до 18 років, консультаційного висновку спеціаліста ЛКК №41, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2180, індивідуальної реабілітації дитини-інваліда №176 від 25.03.2025 (вікова категорія від 0 до 18 років), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №623 від 08.10.2007.
18.09.2024 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання копії наказу (витягу з наказу) в/ч НОМЕР_1 про прийняття на військову службу ОСОБА_1 та/або зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх матеріалів особової справи позивача.
Листом №5700 від 10.07.2024 відповідач повідомив представника позивача про те, що рапорт ОСОБА_1 розглянуто командиром в/ч НОМЕР_1 та прийнято рішення про залишення його без реалізації. Підставою для прийняття такого рішення слугувало відсутність такої підстави як звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. У листі також зазначено, що у ОСОБА_2 є мати ОСОБА_4 , яка зазначена в посвідченні серії НОМЕР_4 як його законний представник (опікун). Крім того, констатовано, що до рапорту не додано документів, які підтверджували відсутність осіб, які зобов`язані виховувати ОСОБА_2 . Зважаючи на відсутність підстави для звільнення з військової служби, зазначеної у рапорті, а також наявність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, звільнення позивача є неможливим.
Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі виникла ситуація, за якої звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби та його розгляд відповідачем відбувалися під час дії різних редакцій норми ст.26 Закону №2232-ХІІ, яка визначає право військовослужбовця звільнитися з військової служби для здійснення виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років. Суд зазначив, що у спірній ситуації підлягає застосуванню конституційний принцип незворотності дії закону у часі. Особливістю дії у часі норм процесуального права є те, що така дія має негайний характер, і це означає обов`язок застосування норми, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії. Суд дійшов висновку, що рапорт позивача про звільнення з військової служби повинен був розглядатися відповідачем за тією нормою, яка була чинна на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень з рапортом).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначено Законом №2232-XII.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.
Відповідно до п.п. “г” п.2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній станом на дату подання рапорту – 15.05.2024), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно ч.7 ст.26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
З матеріалів справи видно, що позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
Спір у даній справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII .
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення №1153), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до п.12 Положення №1153, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Пунктом 233 Положення №1153 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються : підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 і відповідно до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (із змінами і доповненнями) та Положення №1153 було затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція №170), яка визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13. п.14.10 Інструкції).
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.10 Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
З матеріалів справи видно, що 15.05.2024 позивач подав рапорт командиру автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном БМЗ в/ч НОМЕР_1 , в якому просив звільнити з військової служби на підставі п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років), до якого долучив копії паспорта та ідентифікаційного коду, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.04.2010, посвідчення дитини інваліда з дитинства на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , медичного висновку №175 від 25.03.2025 про дитину (підлітка)-інваліда віком до 18 років, консультаційного висновку спеціаліста ЛКК №41, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2180, індивідуальної реабілітації дитини-інваліда №176 від 25.03.2025 (вікова категорія від 0 до 18 років), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №623 від 08.10.2007.
Рапорт зареєстрований у в/ч НОМЕР_1 16.05.2024 за вх. №16539
За наслідками розгляду рапорту командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту через з наявність іншої особи, яка зобов`язана виховувати сина позивача, зокрема матері ОСОБА_4 , про що представника позивача повідомлено листом від 10.07.2024 №5700.
Колегія суддів зазначає, що позивач просить звільнити його за сімейними обставинами передбаченими п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (в редакції від 04.05.2024, чинній момент подачі рапорту).
Колегія суддів вважає таку відмову відповідача протиправною, оскільки на момент звернення позивача з рапортом доводити відсутність інших осіб, що зобов`язані виховувати дитину з інвалідності віком до 18 років, у військовослужбовця обов`язку не було.
Чинна на момент подання рапорту стаття 26 Закону №2232-ХІІ такої умови як наявність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, не передбачала.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 18.05.2024 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” №3633-IX від 11.04.2024 (далі – Закон №3633-IX), яким статтю 26 Закону №2232-ХІІ викладено у новій редакції, та за змістом п.п.“г” п.2 ч.4, п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ (в редакції Закону №3633-IX) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини під час дії воєнного стану, а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Аналіз змін до Закону №2232-ХІІ, внесених Законом №3633-ІХ, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому, такі за загальними правилами застосовуються до правовідносин з дня набрання чинності, тобто з 18.05.2024.
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України № 1-зп від 13.05.1997).
Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до відповідача з рапортом 16.05.2024 (рапорт зареєстровано того ж дня - 16.05.2024), тобто до позивача не можливо застосувати норми Закону №2232-ХІІ в редакції від 18.05.2024, оскільки закон не має зворотної дії в часі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.03.2025 по справі №200/4181/24.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі “Пантелеєнко проти України”, суд зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Більше того, додані позивачем до рапорту документи дають підстави для висновку про наявність у нього права на звільнення з військової служби у зв`язку з виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, однак відповідачем вказані обставини враховано не були.
Надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом судового захисту прав та інтересів позивача буде зобов`язання в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років на підставі п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби від 15.05.2024).
У контексті цієї справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.
Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".
Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 по справі №240/4894/23.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення даного позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року по справі №380/19760/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 05.03.26