Справа № 761/45687/24
Провадження № 2/761/4063/2025

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Мальцева Д.О.,
за участю секретаря: Губенко О.М.,
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: ОСОБА_2 
представника відповідача-1: Галущенко О.М
представника відповідача-2: Котляр Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служба України про відшкодування шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служба України про відшкодування шкоди, відповідно до якого з урахуванням уточненої позовної заяви просила: стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в якості відшкодування матеріальної (майнової) шкоди грошову суму вартості автомобіля в розмірі 827 430 (вісімсот двадцять сім тисяч чотириста тринадцять гривень).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок бездіяльності співробітників Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, втрачено речовий доказ у кримінальному провадженні № 42015100040000121 від 06.08.2015, а саме автомобіль «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу у зв`язку з чим просить стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в якості відшкодування матеріальної (майнової) шкоди грошову суму вартості автомобіля в розмірі 827 430 (вісімсот двадцять сім тисяч чотириста тринадцять гривень).
Представник відповідача -1 Головного управління Національної поліції у м.Києві у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що позивачем заявлено позов до неналежних відповідачів у цій справ, оскільки долучені докази до матеріалів позовної заяви підтверджують виникнення правовідносин саме з Дніпровським РУ ГУМВС України в місті Києві (08672868, 02100, Україна, місто Київ, вулиця Червоноткацька, будинок, 2), окремою юридичною особою, яка несе самостійну цивільно-правову відповідальність. ГУНП у м. Києві не може нести відповідальність за дії працівників міліції. Доказів звернення позивача щодо виконання ухвали Оболонського районного суду від 14.08.2023 органом досудового розслідування Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, не надано, що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог і відсутність доказів оспорення відповідного права позивача працівниками поліції. Враховуючи викладене, підстав для відшкодування матеріальної шкоди, позивачу на думку представника відповідача -1, немає.
Представник відповідача - 2 Київської міської прокуратури у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що твердження позивача про неправомірність дії правоохоронних органів під час ініціювання арешту вказаного майна, є безпідставними, оскільки спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції судів цивільної юрисдикції. Крім того, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. Однак, позивачем не доведено наявності неправомірної поведінки службовими особами органу Національної поліції та Київської міської прокуратури. Крім того, окрім недоведення позивачем бездіяльності відповідачів, позивачем не доведено належними і допустимими доказами розмір шкоди у розмірі 827 430 грн. А також, матеріали позову не містять доказів звернення ОСОБА_3 або її представника до Київської міської прокуратури для з`ясування обставин справи та можливості повернення майна в поза судовому порядку, що свідчить про передчасність та необґрунтованість позовних вимог до Київської міської прокуратури.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2024 року матеріали позову передані на розгляд судді Макаренко І.О. 
На підставі розпорядження №01-08-422 від 28.02.2025 року щодо повторно автоматизованого розподілу справи №761/45687/24 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва Зборщік А.О., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 року, матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 
03.03.2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи.
02.04.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - 1 Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти неї.
02.04.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача -2 Київської міської прокуратури надійшло клопотання про залучення третьої особи, на стороні належного відповідача - Держави Україна.
02.04.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача -2 Київської міської прокуратури надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти неї.
05.05.2025 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла уточнена позовна заява.
21.05.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача -2 Київської міської прокуратури надійшли письмові пояснення у справі.
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду від 25.06.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення в.о. головного інспектора Оболонського РУ ГУ ДСНС в м.Києві ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та присвоєно реєстраційний номер № 42015100040000121.
В ході розслідування вказаного кримінального провадження старшим слідчим слідчого відділу Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві Лисенком Г.В. було винесено постанову від 12.08.2015 року про визнання речовим доказом автомобіля «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_3 та визначено місце зберігання речового доказу на охоронюваній території ТВМ-4 Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві за адресою м. Київ, вул.. Каунаська, 14/1.
14.08.2015 слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. ухвалою наклав арешт на автомобіль «Шкода Октавія» номерний знак НОМЕР_3 , який належить позивачеві та заборонив їй розпоряджатися належним їй майном.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2015 апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2015 скасовано, постановлено нову ухвалу, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві Лисенка Г.В., погоджене прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва Миколаєнком А. О., та накладено арешт на автомобіль «Шкода Октавія», який належить позивачу.
Листом від 23.09.2015 позивач звернулася до старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в міста Києві з проханням надати для користування належний їй на праві власності автомобіль «Шкода Октавія».
Листом від 25.09.2015 № 48/14-4918 старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві повідомлено позивачеві про відсутність підстав для повернення їй автомобіля, тому як він є речовим доказом у кримінальному провадженні № 42015100040000121 від 06.08.2015.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2015 роз`яснено позивачеві, що арешт накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2015, обмежує лише право позивача на відчуження автомобіля «Шкода Октавія» та не містить обмеження її права розпорядження будь-яким чином використовувати зазначений автомобіль.
25.07.2016 автомобіль «Шкода Октавія» номерний знак НОМЕР_3 передано слідчим на відповідальне зберігання ФОП « ОСОБА_5 » за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, автомобіль було викрадено з штраф майданчику та з даного приводу було порушене кримінальне провадження № 42016101040000196 від 08.11.2016. В зв`язку з чим ОСОБА_1 04.12.2017 року, було подано заяву слідчому Другого слідчого відділу Прокуратури міста Києва, ОСОБА_6 з приводу повідомлення їй ким та коли було передано повідомлення про викрадення належного їй на праві власності автомобіля
06.11.2023 листом начальника Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Михайла Ніконова, ОСОБА_1. на її звернення щодо повернення речових доказів проінформовано що автомобіль «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_3 на території Дніпровського УП ГУНП в м. Києві не зберігається.
Таким чином, у зв`язку із тим, що станом на дату звернення із даною позовною заявою, ухвала апеляційного суду від 15.09.2015 р. не виконана, та автомобіль позивача було викрадено з штраф майданчику, позивач звернулась в суд за захистом своїх порушених прав внаслідок злочинної бездіяльності співробітників Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та Дніпровської окружної прокуратури м. Києва.
Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Втім, цими нормами визначається обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків, а саме: неправомірність дій (бездіяльності) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз. 3 та 4 п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК України) передбачено заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України). 
Зокрема, п. 7 ч.2 ст.131 КПК України передбачений захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.(ч. 4 вказаної статті КПК України).
Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Також, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/ або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката.
У пункті 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року N 1104 "Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України", передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним.
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе що шкода завдано не з її вини.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
У силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.
Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.
Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача на дії співробітників Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та Дніпровської окружної прокуратури м. Києва не свідчать про завдання їй майнової шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначеним законодавством.
Крім того, бездіяльність відповідача-1 розцінена позивачем, як незаконні дії, можуть бути предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб, уповноважених на здійснення функцій органу досудового розслідування.
Також, суд погоджується з доводами відповідачів щодо того, що позивачем було обрано помилково коло учасників, оскільки відповідальність за збереження даного автомобіля було покладено на певний орган, а посилання Головного управління Національної поліції у м. Києві на те, що шкода завдана власнику такого автомобіля у зв`язку із протиправними діями третіх осіб є збитками завданими в рамках кримінального провадження № 42016101040000196 від 08.11.2016 та підлягає відшкодуванню в порядку кримінального судочинства визначеному КПК України.
Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служба України про відшкодування шкоди.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений 27.11.2025 року.

Суддя: