ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2026 р. справа № 300/692/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:
Ювченко Андрій Васильович (далі, також – представник позивачів), який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі, також – позивач 1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі, також – позивач 2, ОСОБА_2 ) звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі, також – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування зниклому безвісти під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю – навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 , та невиплати його батькам – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження ОСОБА_3 служби в бойових умовах, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану";
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати зниклому безвісти під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження ним служби в бойових умовах, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану"; 
- виплатити ОСОБА_1 1/2 частину одноразової грошової винагороди за тривалість проходження її безвісти зниклим сином ОСОБА_3 , служби в бойових умовах, що підлягає нарахуванню та виплаті йому на підставі пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень; 
- виплатити ОСОБА_2 , 1/2 частину одноразової грошової винагороди за тривалість проходження його безвісти зниклим сином ОСОБА_3 , служби в бойових умовах, що підлягає нарахуванню та виплаті йому, на підставі пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками військовослужбовця – навідника-оператора 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі, також – ОСОБА_3 ). За доводами представника позивачів, ОСОБА_3 28.02.2022 у віці 23 років як доброволець мобілізований на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 №64, що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_3 від 02.05.2023, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до наказу №2071 від 16.11.2023 командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) навідник-оператор 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_3 вважається таким, що зник безвісти під час виконання обов`язків військової служби. Зникнення безвісти пов`язане із захистом Батьківщини, участю у заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації на території Донецької області (на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора). 
Представник позивачів наголошує, що після набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" (далі, також – Постанова №153), зважаючи на те, що ОСОБА_3 підходив по всім критеріям, визначеним Постановою №153, позивачами на адресу командування ВЧ НОМЕР_1 були подані заяви від 02.09.2025 про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, яка належала їх синові. З метою отримання інформації про результати розгляду заяв, представником позивачів на адресу відповідача також направлено адвокатський запит. Однак, як стверджує представник позивачів станом на день подання позовної заяви до суду одноразова грошова винагорода батькам зниклого безвісти військовослужбовця виплачена не була. 
При цьому, представник позивачів наголошує, що Постанова №153 не містить жодних обмежень чи застережень відносно отримання одноразової грошової винагороди військовослужбовцями, які мали статус зниклого безвісти після зміни такого статусу або рідними такого військовослужбовця в порядку отримання грошового забезпечення та інших виплат у випадку його зникнення, за умови дотримання інших, передбачених Постановою №153 умов.
Таким чином, вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , щодо ненарахування зниклому безвісти під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю – навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 , та невиплати його батькам – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження ОСОБА_3 служби в бойових умовах, передбаченої пунктом 4 Постанови №153, позивачі, через уповноваженого представника, звернулися до суду з цією позовною заявою.
Одночасно, представник позивачів, у позовній заяві просив суд, витребувати у Військовій частині НОМЕР_1 , належним чином оформлені відомості щодо безпосередньої участі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, поранень, а також фактів непритягнення до адміністративної, кримінальної та дисциплінарної відповідальності за відповідні правопорушення (як критерію отримання виплати, передбаченого Постановою КМУ №153 від 11.02.2025) у формі довідки, передбаченої Додатком №2 до Окремого доручення Міністра оборони України № 5601/уд від 26.09.2025.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.85-87).
Пунктом 5 резолютивної частини коментованої ухвали суду клопотання представника позивачів про витребування доказів – задоволено. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином оформлені письмові докази, щодо безпосередньої участі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, поранень, а також фактів не притягнення до адміністративної, кримінальної та дисциплінарної відповідальності за відповідні правопорушення (як критерію отримання виплати, передбаченої Постановою КМУ №153 від 11.02.2025) у формі довідки, визначеної Додатком №2 до Окремого доручення Міністра оборони України № 5601/уд від 26.09.2025.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який сформував у підсистемі "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи 03.03.2026 (а.с.91-104). Військова частина НОМЕР_1 вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. 
Мотивуючи свою позицію відповідач зазначив, що молодшого сержанта ОСОБА_4 включено до списків військовослужбовців, які потенційно мають право на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до Постанови №153. Разом з тим, за доводами ВЧ НОМЕР_1 , спеціально створеною комісією ВЧ НОМЕР_1 здійснено ряд юридично значимих заходів, пов`язаних із збором необхідного пакету документів та проведенням перевірки для всебічного і повно з`ясування всіх фактичних обставини, які мають юридичне значення для розгляду спірного питання, але остаточне рішення наразі не прийнято. Триваючий розгляд реалізації права зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 на отримання виплати одноразової грошової винагороди за тривалістю проходження служби в бойових умовах, передбаченої Постановою №153 пов`язаний, в тому числі і з воєнним станом, участю військової частини у захисті Батьківщини (участь в бойових діях, здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації проти України), постійне переміщення військової частини, відсутність належної комунікації та відстані між відповідними службами та головне через відсутність досконалого механізму затвердженого урядом. Відповідач наголошує, що станом на день подання відзиву очікується рішення комісії з перевірки законності нарахування одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , за позитивним рішенням якого буде виданий відповідний наказ командира військової частини НОМЕР_1 та оскільки винагорода, відповідно до Постанови №153 є складовою грошового забезпечення, вона буде розподілена та виплачена сім`ї зниклого безвісти, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі, також – Порядок №884). Військова частина НОМЕР_1 вважає, що не доведене документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності. На переконання відповідача, у спірних правовідносинах ВЧ НОМЕР_1 не вдалася до порушень, а відтак відсутні підстави для кваліфікації форми правової поведінки суб`єкта владних повноважень у межах спірних правовідносин у якості бездіяльності взагалі та протиправної бездіяльності зокрема. 
З урахуванням зазначеного, Військова частина НОМЕР_1 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є передчасними та не підлягають задоволенню.
Одночасно, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд, встановити додатковий строк для надання довідки про безпосередню участь молодшого сержанта ОСОБА_3 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
На виконання вимог ухвали суду від 16.02.2026, відповідач 04.03.2026 сформував у підсистемі "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи клопотання про долучення доказів, яким долучив до матеріалів справи довідку про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (наявність) випадків притягнення до відповідальності та інших особливих обставин від 28.02.2026 №118 (а.с.100-104).
Представник позивачів 20.03.2026, подав через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи відповідь на відзив (а.с.105-110). Представник позивачів вказує, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що ним "не допущено бездіяльності", оскільки спеціально створеною комісією здійснюється збір необхідного пакету документів, а затримка пов`язана з об`єктивними складнощами воєнного стану та постійним переміщенням частини. При цьому представник позивачів звертає увагу, що позивачі звернулися до відповідача із заявами про виплату винагороди ще 02.09.2025. З моменту звернення Позивачів до моменту подачі позову минуло майже півроку. На переконання представника позивачів, такий строк є нерозумним для "збору внутрішніх документів", враховуючи, що молодший сержант ОСОБА_3 проходив службу виключно у ВЧ НОМЕР_1 , і всі необхідні документи (витяги з наказів, медичні довідки, матеріали службових розслідувань) з самого початку зберігалися саме у відповідача. 
Також, представник позивачів наголошує, що посилання відповідача на те, що триває перевірка та збір документів спеціально створеною комісією, прямо суперечить прямим вимогам керівництва, оскільки відповідно до Окремого доручення Міністра оборони України №5601/уд від 26.09.2025: згідно з підпунктом "в" пункту 1 оформлення (надання) довідок про безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях має здійснюватися у 5-денний термін; згідно з пунктом 3 попередні перевірки законності нарахування винагороди проводяться протягом 3 (трьох) днів з дати отримання підтверджуючих документів.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності позовну заяву, відзиви на позов, відповідь на відзив та докази, наявні в матеріалах цієї адміністративної справи, встановив такі обставини.
Як свідчить повторно видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 26.10.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 (а.с.17).
ОСОБА_3 28.02.2022 був мобілізований на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 №64, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_3 від 02.05.2023, виданому ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-16).
Із сукупного аналізу військового квитка серії НОМЕР_3 від 02.05.2023 (а.с.14-16) та паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 від 20.01.2015 (а.с.11-12) слідує, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 був мобілізований у віці – 23 роки.
Згідно із витягом з Єдиного реєстру осіб зниклих безвісти за особливих обставин №20231117-1787 від 17.11.2023 ОСОБА_3 зник безвісти за особливих обставин 10.11.2023 (а.с.28-29).
ОСОБА_1 02.09.2025 звернулася до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, в якій просила здійснити нарахування та виплату останній, як матері військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої експериментальним проектом щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану, порядок реалізації якого затверджено постановою КМУ №153 від 11.02.2025 (а.с.35-37).
ОСОБА_2 , також звернувся до 02.09.2025 до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах в якій просив, здійснити нарахування та виплату останньому, як батьку військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої експериментальним проектом щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану, порядок реалізації якого затверджено постановою КМУ №153 від 11.02.2025 (а.с.38-40).
Далі, представник позивачів 05.09.2025 звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив: 
- повідомити про результати розгляду заяви ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.09.2025 про включення до списків особового складу, що має право на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах та здійснення відповідної виплати; 
- повідомити про результати розгляду заяви ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02.09.2025 про включення до списків особового складу, що має право на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах та здійснення відповідної виплати; 
- надати належним чином оформлені відомості щодо безпосередньої участі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, а також фактів непритягнення до адміністративної, кримінальної та дисциплінарної відповідальності за відповідні правопорушення (як критерію отримання виплати, передбаченого Постановою КМУ №153 від 11.02.2025), оформлений належним чином витяг з послужного списку ОСОБА_3 та копію контракту про проходження військової служби ОСОБА_3 ; 
- включити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у списки особового складу, що має право на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до постанови КМУ №153 від 11.02.2025 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану", та здійснити відповідну виплату (а.с.42-43).
У відповідь на адвокатський запис ВЧ НОМЕР_1 листом від 19.09.2025 №21490 повідомила представнику позивача, що ВЧ НОМЕР_1 вчиняються заходи щодо реалізації права батьків молодшого сержанта ОСОБА_3 на виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою №153, зокрема проводиться перевірка обставин військової служби (безпосередньої участі в бойових діях) військовослужбовця ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_1 . Довідка про безпосередню участь військовослужбовця ОСОБА_3 в бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій з одночасним зазначенням відсутності (наявності) випадків притягнення до відповідальності та інших особливих обставин буде формуватися на підставі зібраних матеріалів. Військовою частиною НОМЕР_1 збирається пакет документів для видачі довідки про безпосередню участь військовослужбовця ОСОБА_3 в бойових діях. В зв?язку з цим заяви батьків про виплату одноразової грошової винагороди знаходяться на опрацюванні. Після збору необхідного пакету документів та виготовлення Довідки, вона буде надіслана батькам військовослужбовця ОСОБА_3 . Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів третього рівня, фінансується за рахунок Міністерства оборони України, а тому не може самостійно виплачувати одноразову грошову винагороду. Після підтвердження періодів участі ОСОБА_3 у бойових діях одноразова грошова винагорода буде замовлена і після її надходження буде перерахована батькам ОСОБА_3 (а.с.46-47).
Представник позивачів 15.12.2025 повторно звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із адвокатським запитом (а.с.49-51).
Вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , щодо ненарахування зниклому безвісти під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю – навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 , та невиплати його батькам – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження ОСОБА_3 служби в бойових умовах, передбаченої пунктом 4 Постанови №153, позивачі звернулися до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі, також – Закон №2232-XII)
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 за №2011-XII (далі, також – Закон №2011-ХІІ), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За приписами частини 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ (в редакції чинній на момент визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:- дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Законом України "Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №3995-ІХ від 08.10.2024 щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" зазначену правову норму викладено в наступній редакції:
"За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення."
Дані зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №3995-ІХ від 08.10.2024 введені в дію 01 лютого 2025 року.
Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі, також - Порядок №260), грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Згідно з пунктом 8 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Пунктом 3 розділу ХХХ Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, зокрема безвісно відсутнім (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі, також - Порядок №884).
Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).
Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Відповідно до пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям: виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Закон №3995-ІХ було прийнятий на виконання Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і його метою є удосконалення норми та порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей, з урахуванням численних запитів від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, народних депутатів України, командирів військових частин та особисто від членів сімей військовослужбовців.
Проект Закону розроблено на виконання доручення Віце-прем`єр міністра України - Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13.10.2023 №8785/8/1-23, оскільки норма щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей була неефективною, зокрема у визначеному колі членів сімей та чинного порядку черговості отримання ними грошового забезпечення. Оскільки, діюча раніше редакції Закону обумовлювала ситуацію, коли батьки та інші особи, основне джерело спільних доходів у яких, - грошове забезпечення військовослужбовця та які потребували його захисту, втрачали право на отримання зазначеного грошового забезпечення, а сам військовослужбовець, повернувшись із полону, залишався без необхідних засобів для відновлення, реабілітації та інколи з боргами (комунальні послуги, орендна плата). Нова редакція повністю узгоджується із Конституцією України та правовим висновком Конституційного Суду, адже завдяки цьому законопроекту після повернення зниклий безвісти військовослужбовець зберігає за собою 50% належного йому грошового забезпечення, яке він набув, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, надважкі завдання із відсічі та стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісності України.
Зазначений закон прийнято саме згідно з принципом соціальної справедливості, так як 50% його грошового забезпечення повністю розподіляється між найближчими родичами зниклого безвісти військовослужбовця та 50% залишається на його рахунках з метою забезпечення йому гідного рівня для життя після повернення додому та забезпечення його базових потреб. Так як у разі виплати 100% грошового забезпечення його найближчим родичам, військовослужбовець залишається ні з чим по поверненню додому. Водночас, родичі та сім`я зберігають за собою право на спадщину збережених на рахунках військовослужбовця грошових коштів у разі визнання його загиблим. 
Закон України "Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №3995-ІХ від 08.10.2024 не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, не скасовано, відтак такий є чинним, а отже, обов`язковим до виконання на всій території України.
Таким чином, із аналізу наведено слідує, що у спірному випадку батькам зниклого безвісти ОСОБА_3 може бути виплачено рівними частками в загальній сумі 50 відсотків належного останньому грошового забезпечення.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" та затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
Згідно із підпунктом 1 пункту 3 Постанови №153 учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 установлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022р. №64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується;
виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу молодший лейтенант;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Аналізуючи зазначений пункт, суд зазначає, що пункт 4 Постанови №153 встановлює, що одноразова грошова винагорода у розмірі 1 000 000,00 грн виплачується громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком не менше шести місяців станом на дату набрання чинності постановою. Для військовослужбовців, які брали участь у бойових діях менше шести місяців, винагорода встановлюється пропорційно часу їх участі з розрахунку 1/6 від 1 000 000,00 грн за кожні 30 днів участі.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 :
- був призваний на військову службу у 23-річному віці під час дії воєнного стану;
- 45 днів брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій (про що свідчить довідка про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (наявність) випадків притягнення до відповідальності та інших обставин від 28.02.2026 №118 (а.с.102));
- до кримінальної, адміністративної відповідальності за військові адміністративні правопорушення, дисциплінарні правопорушення не притягувався (про що свідчить довідка про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (наявність) випадків притягнення до відповідальності та інших обставин від 28.02.2026 №118 (а.с.102)).
Відповідач під час розгляду справи не заперечує права позивачів на отримання частки від належної ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153.
В обґрунтування такої позиції зазначено, що питання щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 з подальшою виплатою її частки позивачам не розглянуто через участь військової частини у бойових діях, постійне переміщення військової частини, відсутність належної комунікації та відстані між відповідними службами та головне через відсутність досконалого механізму затвердженого урядом.
Однак, відповідачем не надано ґрунтовних доказів, які б підтвердили об`єктивну неможливість здійснити розгляд питання щодо призначення ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153 з подальшим розподілом на користь позивачів.
З приводу таких обставин судом враховується наступне.
За змістом частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.
При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Адже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
В контексті спірних правовідносин, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Правова позиція аналогічного змісту неодноразово висловлювалася Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 31.01.2024 № 640/6129/22, від 20.12.2024 у справі №815/5751/16, від 18.02.2025 у справі №260/5061/22, від 07.02.2025 у справі №990/54/24.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивачі обтяжені обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого вони звернулися до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Під час розгляду даної справи судом встановлено право на призначення ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153 та отримання позивачами рівними частками 50 відсотків її розміру.
Водночас, чинними нормами законодавства не встановлено порядку та строків розгляду питання про призначення військовослужбовцям одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153.
В контексті спірних правовідносин, суд зазначає, що принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.
Принцип правової визначеності (певності) загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.
Так, Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі" (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини) [14]. Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у пункті 102 рішення у справі Зеленчук і Цицюра проти України (заяви №846/16 та №1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі Броньовський проти Польщі (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, пункт 115).
При цьому, ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Позивачі не наділені правами та обов`язками військовослужбовця, за якими їм належить звернутись з рапортом (заявою) щодо виплати грошового забезпечення, а тому вони обмежені в реалізації свого права на належне отримання грошового забезпечення свого безвісно зниклого сина.
Обмеження цього права додатково спричиняє відсутність встановленого для порядку та строків розгляду спірного у даній справі питання. Відповідачем не доведено, а також не надано суду будь-яких підставних доказів, об`єктивної неможливості вирішувати питання щодо нарахування одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153, не надано обґрунтованої правової оцінки щодо наявності або відсутності підстав для призначення одноразової грошової допомоги.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
Таким чином, відповідачем не доведено підставність та правомірність неприйняття рішення стосовно призначення безвісно зниклому військовослужбовцю ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153 та виплати позивачам належної їй частини, а тому суд вважає таку бездіяльність протиправною.
Щодо способу захисту порушеного права позивача суд зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акту.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.05.2019 по справі № 812/1312/18.
З огляду на неналежне здійснення відповідачем повноважень щодо розгляду питання з призначення безвісно зниклому військовослужбовцю ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153 та виплати позивачам належної їм частини, враховуючи, що такі повноваження є дискреційними, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивачів слід зобов`язати відповідача розглянути таке питання та прийняти вмотивоване рішення з урахуванням висновків суду у даній справі.
Решта доводів сторін не змінюють висновків суду по суті справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв повністю на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачами питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивачі на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи.
З огляду на не понесення позивачами судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів оплати сторонами інших судових витрат, керуючись частиною 5 статті 139 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для їх розподілу у справі.
На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо нерозгляду питання про нарахування безвісно зниклому під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю – навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" від 11.02.2025 №153, та виплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними частками в загальній сумі 50 відсотків такої одноразової грошової винагороди.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути питання про нарахування безвісно зниклому під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовцю – навіднику-оператору 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_3 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" від 11.02.2025 №153, та виплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними частками в загальній сумі 50 відсотків такої одноразової грошової винагороди, прийнявши вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач 1: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_6 ;
позивач 2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_7 ;
відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_8 .

Суддя /підпис/  Тимощук О.Л.