Справа № 147/665/25
Провадження № 22-ц/801/441/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 147/665/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,,
Заочне рішення ухвалила суддя Натальчук О. А.,
Заочне рішення ухвалено у с-щі Тростянець Вінницької області, 
Повний текст рішення складено 02 липня 2025 року,

Встановив:
У квітні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 17 травня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 21102-05/2024 у електронній формі. 
Відповідно до умов договору відповідач отримала кредит у розмірі 4457,50 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених даним договором. 
Отримавши кошти від фінансової компанії, остання своїх зобов`язань не виконала і тому утворилась заборгованість.
Відповідно до договору факторингу ТОВ ФК «Кредит-капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором у розмірі 19 408,01 грн., яка складається із: 4457,5 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 6686,00 грн. - заборгованості за відсотками та 8264,51 грн. - заборгованості за штрафом. 
Позивачем направлено на адресу відповідача вимогу про погашення суми боргу, проте спір у добровільному порядку не врегульовано, що змусило товариство звернутись до суду із зазначеним позовом.
Враховуючи наведене, ТОВ «ФК «Кредит-капітал» просило позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 19 408,01 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.
Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» заборгованість за кредитним договором № 21102-05/2024 від 17 травня 2024 року у розмірі 19 408,01 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» витрати на оплату судового збору в сумі 2422,40 грн. 
Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 02 липня 2025 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Кредит-капітал» до ОСОБА_2 , відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що заочне рішення підлягає скасуванню, оскільки вона не знала та не могла знати про сам факт наявності судової справи та судових засідань, так як фактично проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди № 25/05 від 25 травня 2025 року. З урахуванням того, що їй не було надано матеріалів цивільної справи, не було належним чином повідомлено про розгляд справи, вона була позбавлена можливості подавати докази та заперечувати, що є підставою для скасування заочного рішення суду.
Крім того, вона заперечує проти суми заборгованості у розмірі 19 408,01 грн., вважає її необґрунтованою, не підтвердженою належними та допустимими доказами та такою, що є несправедливою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідач зазначає, що надані позивачем документи не містять ознак кредитного договору, так як не підписані ОСОБА_2 , а додана до позовної заяви квитанція про перерахування коштів не є належним доказом оскільки номер картки/рахунку не відображається повністю, тому ідентифікувати відповідача, як отримувача коштів неможливо.
Відповідач вважає, що стягнення заборгованості за штрафом у розмірі 8264,51 грн., як і його нарахування є незаконним, оскільки з 24 лютого 2022 року штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України не нараховуються. При цьому розмір заборгованості нічим не підтверджений, належного розрахунку матеріали справи не містять, як і первинної бухгалтерської документації, оформленої згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
22 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий позивачем - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у якому, позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 травня 2024 року між відповідачем та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 21102-05/2024, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 4500,00 грн. на 120 днів, зі сплатою відсотків (а. с. 13-17).
Вказаний договір та паспорт споживчого кредиту було підписано відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором: W0299.
У заяві-анкеті клієнт ОСОБА_3 повідомила ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» інформацію щодо своїх персональних даних, а саме: місце проживання, РНОКПП, номер паспорта, номер телефона, номер платіжної картки (а. с. 8).
Також, згідно з довідкою ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» клієнт ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , була ідентифікована товариством за телефоном НОМЕР_2 за допомогою одноразового ідентифікатора W0299, відправленого 17 травня 2024 року о 2:36:33 (а. с. 25).
Так, відповідно до п.п.1.6 договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_6 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту.
Згідно п. 3.3. договору нарахування процентів за цим договором здійснюється в межах строку кредитування, зазначеного в п. 1.2. договору, починаючи з дня надання кредиту (перерахування грошових коштів на рахунок, вказаний клієнтом). При цьому проценти за користування кредитом нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом станом на початок кожного календарного дня.
Підпунктом 4.4.2. кредитного договору передбачено, що клієнт зобов`язаний своєчасно повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, встановленому договором.
У випадку прострочення клієнтом сплати процентів та тіла кредиту відповідно до термінів, встановлених у графіку платежів, товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу (п.5.3. договору). 
Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредит шляхом перерахування на платіжну картку відповідача № НОМЕР_7 грошових коштів у розмірі 4500,00 грн., що підтверджується довідкою IPAY №3426_250328153806 від 28 березня 2025 року та квитанцією про зарахування коштів, а також інформацією стосовно рахунку ОСОБА_3 , який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_4 та про операцію по надходженню грошових коштів у сумі 4500,00 грн., витребуваної судом з АТ «ПУМБ» (а. с. 27, 28, 89).
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором від 17 травня 2024 року становить 19 408,01 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 4457,50 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 6686,00 грн. та заборгованості за штрафом у розмірі 8264,51 грн. (а. с. 20, 21).
24 квітня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 24092024, відповідно до умов якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» відступає позивачу права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором (а. с. 29-40).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників за договором факторингу №24092024 від 24 вересня 2024 року, під номером 5436 в реєстрі зазначено про відступлення прав вимоги до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором №21102-05/2024 від 17 травня 2024 року в сумі 19 408,01 грн. (а. с. 40).
18 квітня 2025 року на адресу відповідача направлено повідомлення про повернення кредиту, відповідно до якого позичальнику надано строк протягом 7 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги позикодавця, усунути порушення умов договору про надання фінансового кредиту та повернути кредит у розмірі 19 408,01 грн. (а. с. 43).
Станом на дату подання позовної заяви відповіді від відповідача не отримано, заборгованість за договором про надання фінансового кредиту не сплачено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач припинив виконання зобов`язань в односторонньому порядку, що потягло в цілому невиконання умов кредитного договору, то позивач має всі правові підстави вимагати стягнення заборгованості в судовому порядку. У зв`язку з викладеним суд стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у розмірі 19 408,01 грн.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Судом встановлено, що 17 травня 2024 року договір про надання фінансового кредиту № 21102-05/2024 та усі додатки до нього, були підписані ОСОБА_3 електронним підписом W0299.
А кошти згідно умов договору надійшли (зараховані) на банківську платіжну картку № НОМЕР_5 , зазначену відповідачем при укладенні договору.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19 дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення 17 травня 2024 року кредитного договору № 21102-05/2024. 
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання доказів отримання відповідачем кредитних коштів, а також про необґрунтованість розміру заборгованості у зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відхиляються апеляційним судом як безпідставні та такі, що не спростовують установлених судом першої інстанції обставин справи.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.
Первісний кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність якого регулюється Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Тому такий доказ, як виписку з рахунку позичальника на підтвердження отримання нею кредитних коштів, позивач об`єктивно позбавлений можливості надати, оскільки не є емітентом банківських послуг в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з урахуванням перерахування первісним кредитором ТОВ «СТАР ФАЙНЕРС ГРУП» коштів на банківську карту номер НОМЕР_5 , що обслуговується в АТ «ПУМБ» не володіє та не може володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки не є банком. 
На підтвердження факту перерахування коштів позивач надав усі можливі за таких обставин докази перерахування коштів, а саме: довідку IPAY №3426_250328153806 від 28 березня 2025 року та квитанцією про зарахування коштів.
При цьому, згідно витребуваної судом першої інстанції інформації з АТ «ПУМБ» у ОСОБА_3 був відкритий рахунок для обслуговування банківської картки № НОМЕР_4 , на котру 17 травня 2024 року надійшли грошові кошти у сумі 4500,00 грн. (а. с. 89)
Таким чином, заперечення відповідачем факту отримання грошових коштів за кредитним договором № 21102-05/2024 від 17 травня 2024 року є безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними й допустимими доказами.
За таких обставин відповідна процесуальна поведінка відповідача не узгоджується з принципами добросовісності, змагальності та поваги до суду й інших учасників процесу, не сприяє своєчасному, повному й об`єктивному з`ясуванню обставин справи та її справедливому вирішенню, а свідчить про намагання ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на несправедливість умов кредитного договору у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Аргументи щодо незаконності нарахування штрафних санкцій (8264,51 грн.) також підлягають відхиленню, оскільки вказана сума нарахована відповідно до погоджених сторонами умов договору, які не були визнані недійсними у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Отже, колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, оскільки при його укладенні вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалася отриманими коштами.
Підписанням заявки-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту ОСОБА_2 підтвердила, що до подання такої заявки-анкети вона отримала від ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» інформацію, визначену частиною першою статті 6, статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», а також усю необхідну інформацію відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» і частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, вона засвідчила, що ознайомилася та погодилася з усіма істотними характеристиками послуги з надання мікрокредиту (споживчого кредиту), опублікованими на вебсайті ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», а також до підписання договору ознайомилася з паспортом споживчого кредиту.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору №21102-05/2024 від 17 травня 2024 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржила позичальник - відповідач у справі, вони не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне. Так само відповідачем не надано і жодних доказів на підтвердження виконання нею умов кредитного договору та погашення заборгованості.
Неспроможними є доводи апеляційної скарги і про неналежне повідомлення відповідача у справі про розгляд, у зв`язку з тим, що вона фактично проживає за іншою адресою.
Як вбачається з матеріалів справи, суд направляв відповідачу ОСОБА_2 поштову кореспонденцію (ухвалу суду про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження від 09 травня 2025 року, якою розгляд справи був призначений у судовому засіданні на 08:30 год 10 червня 2025 року) за єдиною відомою адресою: АДРЕСА_2 , котра підтверджена відповіддю на запит Тростянецького районного суду Вінницької області, як адреса місця реєстрації проживання відповідача ОСОБА_2 (а. с. 75-76). 
Таку ж адресу зазначила відповідач ОСОБА_1 у поданій до суду першої інстанції 29 жовтня 2025 року заяві про перегляд заочного рішення суду від 02 липня 2025 року та в апеляційній скарзі, поданій до суду 29 грудня 2025 року.
Проте поштові відправлення були повернуті до суду першої інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 86, 94)
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 у справі № 911/3142/19 також зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-6).
Неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих їй судових рішень.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, де зауважив, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.
Отже, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, судове рішення вважається врученим, зокрема, у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки на відсутність (вибуття) адресата.
За таких обставин наявні підстави вважати, що відповідач була належним чином повідомлена судом першої інстанції про судові засідання у справі (10 червня 2025 року - а. с. 86-87; 02 липня 2025 року - а. с. 94-95) шляхом направлення судових повісток за її належною адресою.
При цьому апеляційний суд зазначає, що з метою забезпечення права відповідача на доступ до правосуддя та реалізацію права на апеляційне оскарження судового рішення її процесуальні права були фактично відновлені шляхом прийняття та розгляду апеляційної скарги. Під час апеляційного розгляду судом безпосередньо, повно та всебічно перевірено докази, на які посилається ОСОБА_2 як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, викладених в апеляційній скарзі, та надано їм належну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до припущень, переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник