Дата документу 11.03.2026 Справа № 333/270/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/270/26 Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/779/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Віницького Віктора Олександровича на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Віницький Віктор Олександрович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІНН+», Товариство з обмеженою відповідальністю «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування реєстраційних дій,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2026 року ОСОБА_1 в особі адвоката Віницького В.О. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову одночасно з пред`явленням позову, яка обґрунтована тим, що предметом позову у цій справі є визнання недійсними договорів купівлі – продажу корпоративних прав ТОВ «ГРІНН+», ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» та скасування реєстраційних дій, вчинених на шкоду ОСОБА_4 . Ризики, на запобігання яким позивач просить застосувати заходи забезпечення позову, полягають у реальній можливості відповідачів здійснити повторне відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «ГРІНН+» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД», з метою уникнення виконання рішення у цій справі. 
Посилаючись на вказані обставини,  ОСОБА_1 просив суд накласти арешт та заборонити ОСОБА_2 та/або уповноваженим нею юридичним та фізичним особам, а також будь - яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження та розпорядження в будь - який спосіб корпоративними правами, а саме: 1) часткою в статутному капіталі ТОВ «Агенція Гаразд» у розмірі 100% статутного капіталу, вартість частки 10 000 000 грн.; 2) часткою в статутному капіталі ТОВ «Грінн+» у розмірі 100% статутного капіталу, вартість частки 1 000 000 грн.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Віницького В.О. подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що укладення ОСОБА_3 договорів - продажу корпоративних прав ТОВ «ГРІНН+» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» було здійснено умисно, з метою зменшення обсягу належного йому майна, на яке може бути звернуто стягнення у рамках кримінального провадження № 12022100060000745 від 13.07.2022 року; жодних змін, крім формальної заміни ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_3 , не відбулося.
Звертає увагу, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Тимчасове, до вирішення спору по суті, накладення арешту та заборона ОСОБА_2 та/або уповноваженим нею юридичним та фізичним особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження та розпорядження в будь – який спосіб корпоративними правами, а саме частками в статутному капіталі ТОВ «Агенція Гаразд» та ТОВ «Грінн+», не є втручання в господарську діяльність згаданих юридичних осіб та не призведе до зупинення такої діяльності, а тому захід забезпечення позову є співмірним та не призведе до негативних наслідків.
Зауважує, що визнання недійсним договору купівлі-продажу має наслідком зміну права власності та фактичний перехід майна від покупця до продавця. Якщо ОСОБА_2 відчужить належні їй корпоративні права, виконати рішення суду буде неможливо.
Від ОСОБА_2 в особі адвоката Сахнацького О.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Звертає увагу, що скаржник без належного обґрунтування просить суд застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно та активи третіх осіб на загальну суму понад 11 млн. грн., що очевидно є необґрунтованим та непропорційним предмету позову. Зазначене свідчить про намагання скаржника судовим рішенням незаконно накласти арешт на усе майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тим самим заблокувати господарську діяльність третіх осіб, виключно з метою усунення конкурента з ринку надання певних послуг та торгівлі медичним обладнанням.
Крім того, як зазначає скаржник, 09.04.2025 року з метою забезпечення позову його представником було подано до Печерського районного суду м. Києва клопотання про арешт часток в ТОВ «ГРІН+» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД», яке було задоволено судом 16.04.2025 року. Відтак, твердження скаржника, що відчуження часток в ТОВ «ГРІН +» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» відповідачем зроблено з метою унеможливити виконання процесуального рішення суду щодо предмету та способу захисту оспорюваних прав або інтересів скаржника, є надуманим та маніпулятивним, оскільки відчуження часток було зроблено задовго (07.11.2024) до накладення арешту (16.04.2025).
Директор ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» та ТОВ «ГРІН+» Пугач М.Д. подала до суду апеляційної інстанції пояснення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, розгляд справи здійснювати без участі представника третьої особи.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 приймає заходи щодо відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «ГРІНН+» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД», заявником не надано. При цьому, саме посилання заявника у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ОСОБА_2 відчужувати належні їй частки у статутному капіталі без надання відповідних доказів такого відчуження не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, а також не надання заявником доказів, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_2 дій з реалізації майна чи підготовки до такої реалізації, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову. 
Також судом враховано, що предметом позову є вимоги немайнового характеру - визнання недійсними договорів, які за наслідками розгляду таких вимог не передбачають витребування чи повернення майна, а тому застосування такого заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на корпоративні права, а саме: частки в статутному капіталі ТОВ «Агенція Гаразд» та ТОВ «Грінн+», не відповідає суті порушеного права і не є співмірним із заявленими вимогами. Такий захід не узгоджується з предметом і підставами позову, оскільки не спрямований на забезпечення реального виконання рішення у разі його задоволення.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.
Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Заходи забезпечення позову, які за своєю правовою суттю є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення, мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При цьому, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно п. 10 вказаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу. 
Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2021 року ОСОБА_3 придбано автомобіль марки «Audi ТТ», VIN НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3.
12 липня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 12022100060000745 з фабулою: «12 липня 2022 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зловживаючи довірою, увівши ОСОБА_1 в оману заволодів його грошовими коштами». Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення: частина 2 статті 190 КК України.
14 липня 2022 року у межах кримінального провадження № 12022100060000745 ОСОБА_1 допитано у якості потерпілого та вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року надано дозвіл слідчим Печерського УП ГУ НП у м. Києві у кримінальному провадженні № 12022100060000745 на проведення обшуку за адресою проживання ОСОБА_3 . 
Відповідно до протоколу обшуку від 28 червня 2023 року слідчим Печерського УП ГУ НП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року проведено обшук за адресою проживання ОСОБА_3 . 
В указаній ухвалі слідчого судді зазначено, що досудове розслідування у кримінальному проваджені проводиться за фактом заволодіння ОСОБА_3 шляхом обману грошових коштів, що належить ОСОБА_1 
01 липня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір № 3246/2023/3912471 купівлі-продажу автомобіля марки «Audi ТТ», VIN НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3.
06 жовтня 2023 року у межах кримінального провадження № 12022100060000745 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України та цього ж дня представником ОСОБА_1 у межах цього кримінального провадження пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок злочинних дій у розмірі 30 000 євро, та моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.
10 серпня 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 .
Крім того, у лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , у якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3246/2023/3912471 від 01 липня 2023 року транспортного засобу марки «AUDI ТТ», 2019 року випуску, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (справа № 759/4230/24).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року у справі № 759/4230/24, знято арешт з автомобіля «Audi ТТ», VIN НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_5 , та скасовано всі заборони, накладені ухвалою суду, включаючи заборону відчуження, перереєстрації, зняття з обліку, передачі права власності в будь-який спосіб на транспортний засіб будь-яким особам.
Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01 липня 2023 року
№ 3246/2023/3912471 транспортного засобу марки «Audi ТТ», 2019 року випуску, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У грудні 2025 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , в основі спору у цій справі є спір щодо повернення ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 30 000 Євро, що використані на придбання ОСОБА_3 транспортного засобу марки «Audi ТТ».
Предметом позову у цій справі є вимоги немайнового характеру - визнання недійсними договорів купівлі – продажу корпоративних прав ТОВ «ГРІНН+», ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» та скасування реєстраційних дій, які за наслідками розгляду таких вимог не передбачають витребування чи повернення майна.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права, а саме: частки в статутному капіталі ТОВ «Агенція Гаразд» (вартість частки 10 000 000 грн.) та ТОВ «Грінн+» (вартість частки 1 000 000 грн.) не відповідає суті порушеного права і не є співмірним із заявленими вимогами. Такий захід не спрямований на забезпечення реального виконання рішення у разі його задоволення.
Так, наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що договори купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «ГРІНН+» та ТОВ «АГЕНЦІЯ ГАРАЗД» були укладені ОСОБА_3 з метою зменшення обсягу належного йому майна, на яке може бути звернуто стягнення у рамках кримінального провадження № 12022100060000745 від 13.07.2022 року; жодних змін, крім формальної заміни ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_3 не відбулося, то в цій частині суд апеляційної інстанції вважає зазначити наступне.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.
Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень обґрунтувань заяви про забезпечення позову, незгоди з судовим рішенням, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 367, 374,  375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Віницького Віктора Олександровича залишити без задоволення.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар 

Е.А. Онищенко