Справа № 216/2152/25 
Провадження № 2/216/383/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року місто Кривий Ріг
Дніпропетровської області 

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Онопченка Ю.В.,
за участю секретаря судових засідань Авшарян С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що у сторін від спільного сумісного життя народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина знаходиться на утриманні позивачки та проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки між сторонами виникли складні стосунки, їм досить важко досягти домовленостей, консенсусу та компромісів навіть у питаннях, що стосуються спільної доньки. Позивачка має постійне місце роботи, має постійний дохід, тому має можливість забезпечувати дитині належний та необхідний рівень життя. Умови роботи дозволяють позивачці достатній час знаходитися поруч з дитиною. В силу віку дитина тісно пов`язана нерозривним фізичним та емоційним зв`язком саме із матір`ю, більше прихильна саме до неї, ніж до батька. Відповідач не погоджується з місцем проживання доньки, вважає, що дитина має знаходитись із ним. Проте він не зможе надавати повноцінний догляд та виховання дитині, тому його позиція не буде сприяти всебічному розвитку дитини, а навпаки, буде шкодити гармонійному розвитку особистості доньки. В зв`язку із чим просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю. 
Позивачка та її представник - адвокат Брюховецький М.М. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника позивача була надіслана заява про проведення судового засідання за його відсутності та відсутності позивачки.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність, з позовними вимогами згоден в повному обсязі, проти визначення проживання спільної дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з позивачем, за її місцем мешкання не заперечує, оскільки це відповідає фактичним обставинам та сприяє дотриманню найкращих інтересів їх малолітньої дитини.
Представник виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради у судове засідання не з`явився, надавши 06 травня 2025 року до суду письмові пояснення про розгляд даної справи без участі представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради. Крім того, зазначила, що спір між батьками дитини відсутній зважаючи на заяву відповідача, в якій він підтвердив, що не проти визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого Департаментом адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради від 08 червня 2023 року, актовий запис № 38.
Посилаючись на те, що малолітня ОСОБА_3 на сьогодні проживає з матір`ю, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею.
Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Органом опіки і піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради ухвала суду про витребування доказів, а саме висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, виконана не була, висновок не надано в зв`язку з відсутністю спору між батьками дитини.
Відповідач ОСОБА_2 на адресу суду подав заяву, в якому зазначив про повне визнання ним позовних вимог.
Так, дитина сторін – ОСОБА_3 , є малолітньою, такою, що не досягнула десяти років.
Частиною 1 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Частиною 1 ст. 161 СК України ж визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Аналіз змісту вказаних норм СК України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків (ч.1 ст. 160 СК України).
І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України).
Натомість, зі змісту письмової заяви відповідача, вбачається, що між ним та позивачкою ОСОБА_1 відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхньої малолітньої доньки, оскільки він, як батько, погоджується на проживання дитини з матір`ю, оскільки це відповідає фактичним обставинам та сприяє дотриманню найкращих інтересів малолітньої дитини.
Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з матір`ю за взаємною згодою.
Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з яким дитина, з її позову і долучених до нього документів, і так фактично проживає, і від якої батько дитини не вимагає зміни її місця проживання.
Після звернення матері дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із ним, як батьком, суду не надав.
За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка, фактично проживала і проживає разом з нею, між батьками дитини дійсно існував спір саме щодо її місця проживання, оскільки батько дитини не вимагає від матері дитини змінити її місця проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивачки, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою, а навпаки не заперечував обставин, що дитина фактично проживала і наразі проживає з матір`ю та не заперечує щодо подальшого такого проживання дитини з позивачкою.
Водночас підставою для звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини є наявність спору між батьками дитини щодо місця її проживання
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку.
Разом з тим, вказані обставини мають бути доведені позивачем і встановлені за результатами розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України,  160, 161 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя       Ю.В. Онопченко