ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року 
м. Харків 
справа № 646/12687/25
провадження № 22-ц/818/2036/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маманої О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
заявник – ОСОБА_1 
заінтересовані особи – Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, Куп`янська міська рада Харківської області 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Коваленко Андрія Олександровича який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року в складі судді Благої І.С., -
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коваленко А.О. звернулась до суду із заявою в якій заявниці просить встановити факт того, що належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 , згідно договору дарування квартири, посвідченого 17.10.1999 року Гречук Е.П., державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрована Куп`янським міжміським бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис у реєстрову книгу №105 за реєстровим №19476. 
Заява вмотивована тим що з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про належну їй на прав власності квартиру АДРЕСА_1 звернулась до Департаменту державної Харківської міської ради. Проте, їй відмовлено у вчиненні реєстраційних дій через не отримання реєстратором інформації від органів, які у встановленому законом порядку до 01 січня 2013 року проводили реєстрацію права власності на вказану квартиру, на підставі чого просить суд встановити факт того, що належна їй на праві власності квартира, зареєстрована Куп`янським міжміським бюро технічної інвентаризації.
Ухвалою Основ`янського районного суду від 09 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , з підстав, передбачених ч.4 ст.315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Роз`яснено заявнику його право подати позов до суду на загальних підставах.
Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коваленко А.О. подала апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що встановлення відповідного факту необхідне їй для подання заяви про отримання компенсації за втрачене житло. Спору щодо права власності на дане нерухоме майно не існує, а тому висновок суду першої інстанції про те, що із заяви вбачається спір про право є хибним. Просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у відкритті провадження в зазначеній цивільній справі, суд першої інстанції виходив із того, що з вимог, викладених у заяві про встановлення юридичного факту, в якій заявник просить визнати право власності на майно, вбачається спір про право.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції за таких обставин.
Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.
Відповідно до статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення обов`язково зазначається мета встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.
Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право.
Звертаючись із даною заявою ОСОБА_1 вказує що з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про належну їй на прав власності квартиру АДРЕСА_1 звернулась до Департаменту державної Харківської міської ради. 
Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківсбкої області від 18.11.2024 року №76137546 відмовлено у внесені відомостей про право власності заявника на житло, оскільки останнім було направлено запит до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області та отримано відповідь, відповідно до якої зазначено що зберігачем інвентарних справ на об`єкти нерухомого майна визначено КП «Куп`янське БТІ», яке внаслідок збройної агресії рф, внаслідок обстрілів та пожеж знищено разом із службовою документацією, технікою та базами даних і на даний час не здійснює господарську діяльність.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, оскільки заявник фактично просить встановити право власності на майно у зв`язку із втратою документів, які посвідчують таке право, а тому спір підлягає розгляду в загальному порядку з дотриманням правил підсудності, про що роз`яснено заявнику, та обґрунтовано відмовлено у відкритті провадження на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як визначив Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Також Верховним Судом у постанові від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18 зазначено, що у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності
Результат аналізу наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем рухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України,яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.
Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме: звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробив Верховний Суд
у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 201/9106/24 та ухвалі Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 755/5387/24.
Обставини, на які посилається представник заявника в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 364,374,375 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

В.Б. Яцина