МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
вул. Димитрія Ростовського, 35, селище Макарів, Бучанський район, Київська область, 08001, тел. (063)069-85-65, e-mail inbox@mk.ko.court.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" березня 2026 р. Справа № 381/3911/25 
Провадження № 2/370/856/25

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Білоцької Л.В., із секретарем Хоменко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с-щі Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 (далі – відповідач) про стягнення заборгованості за розпискою, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за розпискою від 13.05.2025 р. у розмірі 150 000,00 грн. Також позивач просив стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1500,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 13.05.2025 р. позивач надав у борг відповідачки  ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн, про що відповідачка власноручно написала розписку. Термін повернення вказаних грошових коштів був визначений сторонами у наступному порядку: до 13.06.2025 р. – 50 000,00 грн; до 13.07.2025 р. - 50 000,00 грн; до 13.08.2025 р. - 50 000,00 грн.
Відповідачка не повернула першу частину боргу своєчасно, на телефонні дзвінки не відповідає і на зв`язок не виходить, тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.07.2025 р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою передано на розгляд за підсудністю до Макарівського районного суду Київської області.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 21.08.2025 р. позовну заяву  ОСОБА_1  прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
02.10.2025 р. від відповідача надійшов відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказала, що 29.08.2024 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди приватного будинку № 29/08/2024, відповідно до якого відповідач орендувала у позивача житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу. Після певного періоду оренди позивач виявив, що деякі елементи будинку були пошкоджені орендарем (відповідачем), у зв`язку з чим забажав розірвати договір оренди та висунув вимогу до відповідача про компенсацію цих ушкоджень та несплачених комунальних послуг. Після цього з метою досудового врегулювання цього спору відбулися переговори між позивачем та відповідачем, у яких приймала участь громадянка України ОСОБА_3 . Під час однієї із зустрічей позивач та відповідач домовилися про розмір компенсації - 150 000 грн. У цю вартість входила компенсація за пошкодження будинку, майна, яке знаходилося у будинку та несплачені комунальні послуги. Тобто після сплати відповідачем позивачу 150 000,00 грн позивач повинен був зняти будь-які вимоги майнового характеру до відповідача, пов`язані з орендування будинку відповідачем. Саме для закріплення цих домовленостей у письмовому вигляді відповідачем було надано позивачу розписку. Проте ця розписка є фактично домовленістю сторін про розмір компенсації за пошкодження будинку та несплачені комунальні послуги, а не позикою грошових коштів відповідачем. Таким чином, укладений між сторонами договір у вигляді розписки не відповідає їхній справжній волі та фактичним правовідносинам, оскільки розписка вчинялася з метою закріплення розміру заборгованості відповідача за оренду будинку позивача. Сторони при складанні розписки мали зовсім інші наміри, ніж позика грошових коштів. Фактичними правовідносинами, які склалися між сторонами, є виключно орендні відносини, а не відносити позики. Крім того вказала, що позивачем подано окремий позов до відповідача про стягнення збитків за пошкодження будинку, який знаходиться на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області. Тому просила об`єднати вказані справи, розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також відмовити у задоволенні позову даного повністю.
Ухвалою суду від 03.10.2025 р. розгляд даної справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження.
У встановлений судом строк позивач подав відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи. У відповіді на відзив позивач заперечуючи викладені відповідачем у відзиві обставини, просив позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позові та вказав, що він не погоджується з твердженнями відповідача про те, що розписку начебто складено відповідачем у підтвердження компенсації за пошкодження будинку та несплачені комунальні послуги, а не про отримання коштів. Відповідачка самостійно склала розписку, якою засвідчила передання їй вказаної грошової суми, тим самим підтвердивши укладання договору позики з позивачем на умовах вказаних у розписці. У відзиві відповідачка не заперечує, що саме вона склала та підписала розписку, за якою отримала кошти, що її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, що розписку не було укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої для неї обставини. Написана відповідачкою розписка не містить жодного посилання про вказану у відзиві компенсацію шкоди, завданої будинку або іншому майну позивача, а тому, твердження відповідачки, що розписку складено на підтвердження інших обставин, не знаходять свого підтвердження а ні в самій розписці, а ні в правовідносинах, які склались між сторонами.
У судовому засіданні 12.11.2025 р. допитана свідок ОСОБА_3 пояснила, що у лютому закінчився термін дії договору оренди житла, укладений між позивачем та відповідачем. Власники житла тиснули на відповідача щоб вона звільнила приміщення, звинуватили у пошкодженні техніки. Позивач запропонував зустрітися, тиснули на відповідача в тому числі і демонструючи відеозаписи з місця проживання, сказали написати розписку про те, що відповідач їм винна кошти, такі умови поставлені позивачем. Відповідач погодилася написати розписку після перегляду відеозапису та щоб домовитися. Розсписку відповідач писала в присутності свідка. Мова йшла саме про кошти на відшкодування шкоди за пошкоджене майно, а не позику. За умови сплати 150 000 грн., позивач мав повернути речі, відповідача, що знаходилися в будинку. 
В подальшому судовий розгляд справи неодноразово призначався, черговий раз на 30.03.2026 р.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Шипіло Д.О. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Коваленко Ю.І. в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.
Вислухавши представників сторін, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Зі змісту розписки слідує, що 13.05.2025 р. ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у сумі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. та зобов`язалася повернути зазначену суму протягом трьох місяців у наступному порядку: до 13.06.2025 р. – 50 000,00 грн; до 13.07.2025 р. - 50 000,00 грн; до 13.08.2025 р. - 50 000,00 грн. Н розписці міститься відмітка про те, що розписка складена в присутності свідка ОСОБА_3 (а.с. 10).
Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Між сторонами склалися договірні відносини за умовами договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Так, на підтвердження між сторонами у справі факту укладення договору позики та його умов позивачем подана розписка.
Відповідач заперечуючи факт отримання грошей за вказаною розпискою вказує, що укладений між сторонами договір у вигляді розписки не відповідає їхній справжній волі та фактичним правовідносинам.
При цьому, відповідач не заперечує, що саме вона склала та підписала розписку. 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 підтвердила, що метою написання відповідачкою розписки було закріплення домовленостей між сторонами у справі щодо компенсації за пошкодження будинку.
До відзиву на підтвердження викладених у ньому обставин відповідачем додано зокрема копії наступних доказів: договір оренди приватного будинку від 29.08.2024 р., акт приймання-передачі будинку від 29.08.2024 р., позовна заява про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, листування між свідком ОСОБА_3 та дружиною позивача, листування між відповідачем та позивачем та його дружиною.
Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, беручи до уваги покази допитаного у судовому засіданні свідка, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено ті обставини на які він посилається у позові як на підставу своїх вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судові витрати позивача на його користь не стягуються.
Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 265, 354-355 ЦПК України суд, 
у х в а л и в :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося – з дати складання повного його тексту.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.
Повний текст рішення виготовлено 06.04.2026 р. 

Реквізити сторін:
ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 .
ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Л.В. Білоцька