Справа № 344/5721/22 
Провадження № 2/344/153/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Домбровської Г.В.,
при секретарі с/з: Катрич М.-Т.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, -

В С Т А Н О В И В: 

Акціонерне товариство Кредобанк» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 ( надалі «Відповідач»), в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» (79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд.78, ЄДРПОУ: 09807862) суму заборгованості за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року станом на 16.02.2022 року в розмірі 11 436,48 грн., яка складається з: 7 000,00 грн. – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн. – прострочені відсотки, 134,17 – нараховані відсотки.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.2019 року Відповідач уклав з АТ «Кредобанк» кредитний договір №IF uah2mf-13006 та зобов`язався використати надані в його межах кошти на цілі, вказані кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених кредитним договором.
Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, Відповідач не виконав свого зобов`язання, що й стало підставою для звернення до суду.
Відповідач ОСОБА_1 на адресу суду подав Відзив на позов, у якому зазначив, що наказом №32 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.02.2022 року його призначено на посаду стрільця 2 відділення І взводу роти охорони як такого, що призваний на військову службу по мобілізації в особливий період. Як зазначає Відповідач, згідно наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2025 року №249 – молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби.
У зв`язку із тим, що Відповідач перебував на військовій службі за призовом по мобілізації та брав безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України просив звільнити його від сплати відсотків за користуванням кредиту на підставі ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції чинній на момент отримання кредитних коштів.
Представником АТ «Кредобанк» через систему «Електронний суд» подано письмові пояснення, у яких зазначено, що відсотки по кредитному договорі були нараховані ще до перебування Відповідача на військовій службі та нарахування відсотків було зупинено з моменту звернення до суду, у зв`язку із чим підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.
У подальшому представником Позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, просить позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідачем ОСОБА_1 через канцелярію Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області подано письмові пояснення, у яких зазначено, що під час розгляду даної справи він звернувся до АТ «Кредобанк» з проханням звільнити його від сплати відсотків за користування коштами в сумі 7000,00 грн. за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року. У відповідь АТ «Кредобанк» листом від 26.11.2025 року №93/К-318/1 повідомив його, що згідно поданих ним документів, Банком скоригована сума нарахування відсотків, по даній угоді нарахування відсотків припинено з 28.02.2022 року та станом на 25.11.2025 року заборгованість по Договору О2620102245998/1 від 24.09.2019 року становить 7 000,00 грн. – прострочена заборгованість по основному договору, 4506,48 грн. – прострочені відсотки. 
У зв`язку із чим Відповідач, відкликавши свою заяву про визнання позову в частині стягнення з нього тіла кредиту, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки заявлена Позивачем заборгованість виникла не у зв`язку із неналежним виконанням за договором про надання банківських послуг № IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, а за зовсім іншим договором О2620102245998/1 від 24.09.2019 року, що не є предметом стягнення.
У зв`язку з поданням такої заяви судове засідання відкладалося, однак сторона Позивача не скористалася процесуальним правом на участь в судовому засіданні та надання пояснень по суті спору.
В судове засідання, призначене на 17.02.2025 року, сторони не з`явилися про дату та час судового засідання повідомленні належним чином.
Представником Позивача також на адресу суду подано заперечення на заяву Відповідача про застосування строку позовної давності, у якій представник покликається на відсутність підстав стверджувати про попуск Позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.05.2022 року відкрито провадження у даній справі.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.07.2022 року – зупинено провадження у даній справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2025 року поновлено провадження у даній справі.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Заяву-Договір №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року про надання комплексних банківських послуг (а.с.10).
Згідно п.1.1.даного договору, на підставі цієї Заяви-Договору Банк надає Клієнту банківські послуги на умовах визначених цією Заявою-Договором та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у АТ «КРЕДОБАНК» (Правила ФО), Правилами користування банківськими платіжними картками АТ «Кредобанк», Посібником Користувача системи «КредоДайрект» (надалі разом – Правила», Тарифами АТ «КРЕДОБАНК» (надалі – Тарифи). Перелік та умови надання банківських визначаються у Додатку №1 до цієї Заяви-Договору, який є невід`ємною частиною Заяви-Договору. Ця заява договір та чинні у редакції станом на день підписання цієї Заяви-Договору: Правила та Тарафи разом є змішаним договором про приєднання (надалі – Договір), який містить елементи:1) договору банківського рахунку; 2)кредитного договору (договору кредитування рахунку). При укладанні між банком та клієнтом Заяви-Договору, положення Правил, Тарифи вважаються включеними до Договору у якості його невід`ємної частини та становлять його умови.
Відповідно до п.2.10 даного договору, клієнт з Тарифами та Правилами ознайомлений, отримав (в письмовій або електронній формі) і зобов`язується їх виконувати.
Згідно п.4 даного договору, договір набирає чинності з моменту підписання Заяви-Договору.
25.09.2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Додаток від 25.09.2019 року до Заяви-Договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року.
Відповідно до п.1 Додатку, шляхом підписання Заяви-Договору та цього Додатку Клієнт просить, а Банк зобов`язується – надати банківські послуги, визначені цим додатком.
П.1.2 Додатку передбачено, що починаючи з 16.07.2019 року всі рахунки що відкриті на ім`я Клієнта в Банку, обслуговуються на умовах Тарифного Пакету SMART.
Згідно п.1.3.12. Клієнт підтверджує, що відповідний рахунок є Поточним рахунком, призначеним для зарахування кредитних коштів за кредитним договором між Банком та Клієнтом, яким передбачено отримання готівкового кредиту на споживчі цілі і обслуговується на умовах Тарифів передбачених для відповідного рахунку, який Клієнт зобов`язується неухильно дотримуватися.
Відповідно до п. 1.4.1 даного додатку, Банк відповідно до алгоритму, встановлює максимальну/поточну суму ліміту кредитування за рахунком для кредитування (в розмірі до 100 00,00 грн.).
Згідно п.1.4.2 Процентна ставка за користування Кредитом – 30,00% річних. Реальна річна процентна ставка - 35,63 %. Загальна вартість кредиту за Договором становить 130 681,67 грн.
У Паспорті споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 25.09.2019 року (а.с.12), зазначено, що сума/ліміт кредиту – 100 000,00 грн., процентна ставка 30 % річних, тип процентної ставки – фіксована.
Таким чином, у позовній заяві Позивач посилається на те, що Відповідач неналежно виконував зобов`язання за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, у зв`язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року станом на 16.02.2022 року в розмірі 11 436,48 грн., яка складається з: 7 000,00 грн. – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн. – прострочені відсотки, 134,17 – нараховані відсотки.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів.
Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що 16.07.2019 між АТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 укладено Заяву-Договір IF uah2mf-13006. 
25.09.2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Додаток від 25.09.2019 року до Заяви-Договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року.
Саме вказану копію Заяви-Договору IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року та Додаток від 25.09.2019 року до Заяви-Договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року про встановлення ліміту кредитування додано Позивачем до позовної заяви (а.с. 10).
Натомість, Позивачем на підтвердження заборгованості Відповідача за кредитним договором до позовної заяви додано Розрахунок заборгованості за іншим кредитним договором, а саме – кредитним договором О2620102245998/1 від 24.09.2019 року (а.с.5), який в матеріалах справи відсутній.
Крім того в позовній заяві та в письмових поясненнях представник Позивача покликається на укладення між АТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 саме кредитного договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, і саме за даним кредитним договором пред`явлено позовні вимоги про стягнення заборгованості.
Будь-яких первинних документів щодо встановлення ліміту кредитування, погашення кредиту за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року до позовної заяви не додано.
Доданий до позовної заяви меморіальний ордер №29876313 від 01.06.2021 року (а.с.9) містить дані про перерахунок на ім`я отримувача ОСОБА_1 суми 7000,00 грн. за призначенням платежу – віднесення простроченого кредиту за договором №2620102245998/1 від 24.09.2019 року за призначенням.
Будь-яких посилань на кредитний договір №2620102245998/1 від 24.09.2019 року (який зазначено у меморіальному ордері) чи кредитний договір О2620102245998/1 від 24.09.2019 року (за яким надано розрахунок заборгованості), як і посилань на обставини прострочення кредиту та його віднечення за призначенням (як це зазначено у «Призначенні платежу» у меморіальному ордері) позовна заява не містить.
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.5) містить інформацію про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № О2620102245998/1 від 24.09.2019 року становить 11 436,48 грн. станом на 16022022, з яких: 7000,00 грн. – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн. – прострочені відсотки, 134,17 – нараховані відсотки.
Однак вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, на який в позові посилається представник Позивача і про стягнення заборгованості за яким пред`явлено позовні вимоги (кредитний договір №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року), які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності та коли кошти позичальнику в кредит за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань).
Крім того, розрахунок заборгованості, на який посилається Позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим Позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає Позивач.
У той же час розрахунок заборгованості є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.
Меморіальний ордер №29876313 від 01.06.2021 року (а.с.9) містить дані про перерахунок на ім`я отримувача ОСОБА_1 суми 7000,00 грн. за призначенням платежу – «віднесення простроченого кредиту за договором №2620102245998/1 від 24.09.2019 року за призначенням», тобто не містить даних, які б свідчили про видачу кредиту за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року.
Будь-яких інших доказів щодо підтвердження як факту видачі кредиту, так і заборгованості Відповідача за укладеним кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року Позивачем суду не надано.
Копія кредитного договору О2620102245998/1 від 24.09.2019 року (чи кредитного договору №2620102245998/1 від 24.09.2019 року), за яким Позивачем здійснено розрахунок заборгованості, як і інші первинні документи щодо отримання кредиту та його погашення саме за цим договором, в матеріалах справи відсутні.
При цьому, як вже було зазначено, Позивач самостійно скористався наданими процесуальними правами, подавши клопотання про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023року у справі № 582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
За обставин не доведення позивачем розміру заборгованості та порушення його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З огляду на вищевикладене, суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 611, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268,288-289 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В :

В задоволенні позову АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 23.02.2026 року.

Суддя Домбровська Г.В.