465/8397/25
2/465/16/26
РІШЕННЯ
Іменем України
(заочне)

10.02.2026 року м. Львів 

Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді Величка О.В.,
з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,
представника позивача Поронюка І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та збільшення розміру аліментів, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та збільшення розміру аліментів.
В обґрунтування поданого позову зазначає, що 25.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладнено шлюб, зареєстрований Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції було з видачею свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від даного шлюбу народилися дві дитини: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які на сьогоднішній день є неповнолітніми, що підтверджується свідоцтвами про народження .
Проживають діти разом з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 1435 від 01.09.2025 з місця проживання про склад сім`ї і прописки.
Підставою для розірвання шлюбу є те, що подружнє життя з ОСОБА_2 у позивача не склалося, оскільки в них різні характери та погляди на життя, що призводило до частих непорозумінь і сварок, внаслідок чого сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства багато років. Шлюбні відносини між ними фактично припиненні вже давно. Спроби примирення не дали результатів. 
Враховуючи те, що збереження сім`ї є неможливим та суперечить як інтересам сторін, так і інтересам дітей, а будь-які підстави для вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст. 111 СК України відсутні, тому просить не надавати додатковий строк для примирення та задоволити позовну вимогу про розірвання шлюбу.
Окрім цього, зазначає, що 08.06.2023 року Франківським районним судом м. Львова прийнято рішення у справі №465/364/23, яким постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 від усіх видів (заробітку) доходу, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.01.2023 року та до досягнення дітьми повноліття.
Після ухвалення зазначеного рішення суду про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей відповідач сплачує аліменти у встановленому розмірі, проте, їх критично не вистачає для утримання дітей.
Позивач стверджує, що відповідач відмовляється добровільно збільшити допомогу на дітей чи покривати додаткові витрати на дітей, посилаючись на рішення суду та відсутність стабільного заробітку. Відтак, позивач змушена звертатися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.
При цьому, вказує, що на час подання заяви про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки від доходу ОСОБА_2 останній працював офіційно. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 10.09.2025 р., дохід ОСОБА_6 становив: у січні 2023 р. - 15 853,67 грн.; у лютому 2023 р. – 14 766,02 грн.; у березні 2023 р. - 15 104,21 грн.; у квітні 2023 р. - 44 711,86 грн.
Однак, з травня 2023 року відповідач у справі офіційно не працює, тому його дохід обчислюється відповідно до середньої заробітної плати по регіону, яка становить 10 728 грн. Відтак, з травня 2023 року аліменти нараховуються на утримання двох дітей у розмірі 3 576 грн., чого не вистачає навіть для утримання однієї дитини. Водночас позивачем з висновку про комплексну психоло-педагогічну оцінку розвитку особи від 06.06.2024 року з`ясовано, що відповідач ОСОБА_2 в дійсності продовжує працювати різноробочим, хоч і неофіційно.
05.11.2024 року позивач була звільнена з роботи, що підтверджується записом у трудовій книжці. Відповідно до Довідки ОК-7 (індивідуальні відомості про застраховану особу) від 03.09.2025 року дохід ОСОБА_1 становить: з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. - в розмірі від 14 772,53 грн. до 19 602,48 грн. на місяць; з 01.01.2024 р. по 31.10.2024 р. - в розмірі від 20 406,88 грн. до 24 175,00 грн.; з 01.11.2024 року по 31.11.2024 року дохід знизився до 12 742,90 грн.
Отже, на час розгляду справи про стягнення аліментів та ухвалення рішення про стягнення аліментів Франківським районним судом м. Львова від 08.06.2023 року позивач була працевлаштована та мала непоганий дохід, тому також могла забезпечувати матеріальні потреби дітей.
Після звільнення з роботи, а саме з січня 2025 року по квітень 2025 року, була в пошуках роботи та стояла на обліку у Центрі зайнятості, де отримувала вже значно менший дохід, ніж на попередній роботі, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору від 12.09.2025 року.
Зважаючи на вказані обставини, з кінця 2024 року матеріальне становище позивача суттєво погіршилося, заощаджень майже не залишилося, що унеможливлює забезпечення для дітей рівня життя, достатнього для їхнього фізичного, інтелектуального, морального. культурного, духовного і соціального розвитку і є підставою для збільшення розміру аліментів.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з позовом про збільшення стягуваних з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей.
При цьому, позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_7 з дитинства постійно хворіє та є дитиною з особливими потребами, що підтверджується, зокрема, консультативним висновком лікаря - дитячого психіатра від 13.03.2016 року та висновком про комплексну психоло-педагогічну оцінку розвитку особи від 06.06.2024 року, який містить рекомендації щодо його особливих потреб для стабільного розвитку.
ОСОБА_8 також має проблеми зі здоров`ям із самого дитинства, що підтверджується консультативним висновком лікаря - дитячого психіатра від 18.04.2018 року, однак, на даний час почуває себе краще завдяки додатковим заняттям та правильному вихованню.
Таким чином, сплачуваних відповідачем аліментів не вистачає на забезпечення гармонійного розвитку дітей, у зв`язку із цим позивач бажає збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей сторін, а саме встановити їх в розмірі 12 000 гривень на місяць.
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
13.01.2026 року представником позивача подано до суду клопотання, відповідно до якого зазначає, що 08.09.2025 року між ОСОБА_1 (замовник) та АО «Спаєрлекс» (виконавець) було укладено Договір про надання правової допомоги у даній справі, яким передбачено, що оплата за надання професійної правничої допомоги в конкретній справі може бути визначена додатковою угодою сторін. 08.09.2025 року було виставлено рахунок на оплату за надання правової допомоги у даній справі, який повністю оплачено ОСОБА_1 , що підтверджується платіжними інструкціями від 17.09.2025 року та 18.12.2025 року. Враховуючи викладене, просить долучити до матеріалів даної справи докази, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.
Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином, неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, відзиву, а також будь - яких клопотань на адресу суду не подавав.
Як вбачається із відповіді з Єдиного держаного демографічного реєстру № 1885848 від 13.10.2025 року, зареєстрованим місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_1 . На вказану адресу відповідачу скеровувалися повістки про виклик в судове засідання, однак, такі повернуті на адресу суду із зазначенням «адресат відсутній», що відповідно до положень ст.128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про час і місце розгляду справи. 
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача.
Суд, заслухавши доводи представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 25.04.2015 року у Личаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 81.
В шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 15.03.2016 та серії НОМЕР_3 від 18.04.2018 року, виданими Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові.
Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 1435 від 01.09.2025 року, сформованої ЛКП "Магістральне", ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.06.2023 року у справі №465/264/23 стягнуто з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.01.2023 року та до досягнення дітьми повноліття.
25.07.2023 року державним виконавцем Дрогобицького відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Скоропадом Н.В. відкрито виконавче провадження № 72315165 на підставі виконавчого листа № 465/364/23 від 08.06.2023 року, виданого Франківським районним судом м. Львова, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 10.09.2025 року у відповідача ОСОБА_2 відсутня заборгованість по сплаті аліментів.
Як вбачається із консультативного висновку лікаря - дитячого психіатра Дитячої поліклініки "Дитячий центр здоров`я ім. Анни Мазуренко" від 09.12.2020 року, ОСОБА_4 поставлено діагноз – порушення розвитку експресивної мови.
Згідно висновку КУ "Інклюзивно-ресурсний центр Франківського району м. Львова" про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 06.06.2024 року № ІРЦ-85561/2024/526994 у ОСОБА_4 наявні особливі освітні потреби: інтелектуальні поодинокі незначні труднощі, функціональні труднощі легкого ступеня прояву (мовленнєва функція), фізичні поодинокі незначні труднощі, навчальні труднощі легкого ступеня прояву, соціоадаптаційні/соціокультурні труднощі легкого ступеня прояву. Рекомендовано адаптація/модифікація освітньої програми/навчальних предметів, адаптація освітньої програми відповідно до потреб учня.
Як слідує із характеристики СЗШ №31 м. Львова, ОСОБА_4 навчається у СЗШ І-ІІІ ст. № 31 м. Львова з 2023 року. Учень виховується у неповній сім`ї, під опікою матері. Дитина належить до категорії учнів з особливими освітніми потребами. Незважаючи на це, учень забезпечений усім необхідним для навчання та розвитку. Постійно охайно та відповідно одягнений, доглянутий, має належні умови для навчальної діяльності. У школі проявляє старанність, намагається виконувати навчальні завдання відповідно до своїх можливостей. Після уроків хлопчик відвідує групу продовженого дня. Мати щоденно оплачує шкільні обіди (вартість 70 грн). Це допомагає дитині забезпечити належні умови перебування у школі. Також ОСОБА_11 буде відвідувати гурток робототехніки.
Як вбачається із консультативного висновку лікаря - дитячого психіатра Дитячої поліклініки "Дитячий центр здоров`я ім. Анни Мазуренко" від 09.12.2020 року, ОСОБА_5 поставлено діагноз – порушення розвитку експресивної мови.
Згідно характеристики за місцем навчання ОСОБА_5 навчається у СЗШ І-ІІІ ст. № 31 м. Львова з 2024 року. Дівчинка виховується у неповній сім`ї За час навчання зарекомендувала себе як старанна, відповідальна та доброзичлива учениця. Вихована, товариська, користується авторитетом серед однокласників. Навчається в силу своїх можливостей. Активно бере участь у житті класу та школи. Відвідує платний гурток танцю. Також після уроків відвідує групу продовженого дня, де вартість обіду становить 70 грн.
05.11.2024 року позивач ОСОБА_1 була звільнена з роботи, що підтверджується записом у трудовій книжці. Відповідно до Довідки ОК-7 (індивідуальні відомості про застраховану особу) від 03.09.2025 року дохід ОСОБА_1 становить: з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. - від 14 772,53 грн. до 19 602,48 грн. на місяць; з 01.01.2024 року по 31.10.2024 року - від 20 406,88 грн. до 24 175,00 грн.; з 01.11.2024 року по 31.11.2024 року дохід знизився до 12 742,90 грн. Позивачем також подано до суду квитанції про купівлю дітям мобільного телефону, перерахування коштів у фонд класу.
Згідно з ч. 2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.
Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.
Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України.
Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, примирюватися позивач категорично не бажає, на розірванні шлюбу наполягає, таким чином, подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому шлюб з відповідачем слід розірвати.
Водночас відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів.
Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Крім того, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України).
При цьому, підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно із п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статей 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс-13.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що з моменту стягнення аліментів відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.06.2023 року витрати на дітей зросли. Окрім того, згідно висновків лікарів дітям встановлений діагноз – порушення розвитку експресивної мови, відтак, догляд та розвиток дітей потребують додаткової уваги та матеріальних витрат. Суд також враховує, що стан здоров`я позивача погіршився та остання звільнена з місця праці, що в сукупності змінило матеріальний стан матері дітей - ОСОБА_1 .
Разом із тим, визначаючи розмір аліментів на утримання дітей суд враховує заявлений позивачем розмір аліментів у твердій грошовій сумі та зважає на рівність обов`язків обох з батьків брати учать в їх утриманні. А тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10 000 (десяти тисяч) грн. 00 коп. щомісячно, вважаючи такий розмір аліментів достатнім, справедливим і таким, що може забезпечити потреби дітей, водночас є релевантним встановленим обставинам справи. За таких обставин вимога про збільшення розміру аліментів підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Тому суд не вбачає підстав допустити негайне виконання рішення, оскільки предметом позову є не стягнення аліментів, а зміна способу їх стягнення.
Суду не надано інших доказів про те, що відповідач за своїм станом здоров`я чи матеріальним становищем, не може виконувати своїх обов`язків по утриманню дітей та сплачувати аліменти у загальному розмірі 10 000 грн. на двох дітей.
Приймаючи до уваги інтереси дітей та забезпечення їх гармонійного розвитку, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до переконання що наявні підстави для збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, з 1/3 від усіх видів (заробітку) доходу, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до 10 000 грн. щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили. 
Разом із тим, у зв`язку із зміною розміру та способу стягнення аліментів, а саме у твердій грошовій сумі, з дня набрання цим рішенням законної сили слід припинити стягнення аліментів на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.06.2023 року у справі № 465/364/23.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Отже, за загальним правилом в подібних категоріях справ судові витрати у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Відтак, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. 
Окрім того, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про розірвання шлюбу. 
Щодо вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги № 22-ц від 08.09.2025 року, який укладений між ОСОБА_1 та АО «Спаєрлекс»; додаткову угоду №1 до договору від 08.09.2025 року, відповідно до якої замовник сплачує виконавцю 10 000 грн. на підставі рахунку за надану правову допомогу; платіжні інструкції від 17.09.2025 року про сплату коштів в розмірі 10 000 грн. за надані для ОСОБА_1 послуги з надання правової допомоги. 
З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 8000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.
Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та збільшення розміру аліментів – задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 25.04.2015 року у Личаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 81.
Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Збільшити розмір аліментів, що стягуються відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.06.2023 року у справі № 465/364/23.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили. 
З дня набрання цим рішенням законної сили припинити стягнення аліментів на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.06.2023 року у справі № 465/364/23.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Повний текст рішення суду складено 16.02.2026 року.

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .

Суддя Величко О.В.