ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 

м. Київ

cправа № 913/95/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
Офісу ГП - Зарудяна Н.О.
позивача 1 - не з`явився
позивача 2 - не з`явився
відповідача 1 - Василевська О.В.
відповідача 2 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Муляр Ольги Олексіївни
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 (у складі колегії суддів: Стойка О.В. (головуючий), Істоміна О.А., Медуниця О.Є.)
та рішення Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 (суддя Іванов А.В.)
за позовом заступника керівника Лисичанської окружної прокуратури, м. Лисичанськ Луганської області в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:
1. Луганської обласної державної адміністрації-обласної військової адміністрації;
2. Північно-Східного офісу Держаудитслужби;
до відповідача-1 ФОП Муляр Ольги Олексіївни;
та до відповідача-2 Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею
про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю та стягнення незаконно отриманих бюджетних коштів у сумі 372 188,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. У березні 2025 року до Господарського суду Луганської області звернувся з позовом заступник керівника Лисичанської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Луганської обласної державної адміністрації-обласної військової адміністрації (надалі - Адміністрація, Позивач 1), Північно-Східного офісу Держаудитслужби (надалі - Держаудитслужба, Позивач 2) до фізичної особи-підприємця Муляр Ольги Олексіївни (надалі - ФОП Муляр О.О., Відповідач 1, Скаржник) та Лисичанського професійного торгово-кулінарного ліцею (надалі - Ліцей, Відповідач 2) про:
- визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 07.12.2021 до договору № 1/2021 від 01.02.2021, укладеного між Відповідачами;
- визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 10.12.2021 до договору № 1/2021 від 01.02.2021, укладеного Відповідачами;
- стягнення з Відповідача 1 на користь Адміністрації незаконно набуті бюджетні кошти у розмірі 372 188,00 грн.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення додаткових угод до договору № 1/2021 від 01.02.2021 збільшено ціну товару понад 10%, та відповідно в кінцевому варіанті перевищено загальну ціну за одиницю товару на 298,06% від початкової ціни.
Прокурор вважає, що зміна ціни товару шляхом укладення оспорюваних додаткових угод без наявності передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" підстав призвела до спотворення результатів процедури закупівлі, нівелювала досягнуту в ході укладення договору економію бюджетних коштів, а також порушила права та охоронювані законом інтереси держави. З огляду на це, додаткові угоди укладено з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 зазначеного Закону, зокрема в частині перевищення гранично допустимого розміру збільшення ціни за одиницю товару.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 у справі № 913/95/25 вищезазначені позовні вимоги задоволено у повному обсязі, визнано недійсною додаткову угоду від 07.12.2021 (без номера) до договору від 01.02.2021 № 1/2021 про надання послуг з постачання теплової енергії, укладеного між ФОП Муляр О.О. та Ліцеєм; визнано недійсною додаткову угоду від 10.12.2021 № 3/12 до договору від 01.02.2021 № 1/2021 про надання послуг з постачання теплової енергії, укладеного між ФОП Муляр О.О. та Ліцеєм; стягнуто з Муляр Ольги Олексіївни на користь Адміністрації незаконно набуті бюджетні кошти в сумі 372 188,00 грн.
2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з такого:
- Прокурором доведено наявність підстав для звернення з даним позовом, правильно визначено позивачів у справі та дотримано процедуру звернення до суду відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Господарського процесуального кодексу України;
- оспорювані додаткові угоди не відповідають вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки ними безпідставно збільшено ціну закупівлі, внаслідок чого з місцевого бюджету безпідставно та в надмірній сумі сплачено Відповідачу 1 грошові кошти у розмірі 372 188,00 грн. У зв`язку з цим зазначена сума підлягає стягненню з Відповідача 1 на користь Позивача 1 на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
2.3. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 рішення Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 у справі № 913/95/25 залишено без змін з аналогічних мотивів.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Не погоджуючись із постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 та рішенням Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 у справі № 913/95/25, ФОП Муляр О.О. звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати відповідні судові рішення, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
3.2. В обґрунтування касаційної скарги ФОП Муляр О.О. вказує про неправильне застосування: 
- статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 53 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 та від 18.06.2021 у справі № 927/491/19. 
Скаржник вказує, що Прокурором необґрунтовано наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема, не надано доказів, що Адміністрація і Держаудитслужба, в інтересах яких він звернувся з позовом, не здійснювали або неналежним чином здійснювали свої повноваження щодо захисту інтересів держави.
Також ФОП Муляр О.О. наголошує, що Міністерство освіти і науки України щодо Ліцею є засновником, власником майна та здійснює контроль за його діяльністю.
При цьому, на переконання Відповідача 1, Адміністрація фактично лише виділила з обласного бюджету фінансування на здійснення закупівлі теплової енергії для Ліцею, а тому не є належною особою, в інтересах якої Прокурор міг звертатися до суду. У зв`язку з наведеним, Відповідач 1 вважає, що зазначені обставини виключають можливість звернення Прокурора з позовною заявою в інтересах Адміністрації, оскільки відсутній належний суб`єкт, права або інтереси якого потребують судового захисту саме в такому процесуальному статусі.
За позицією Скаржника, Прокурор також помилково визначив Держаудитслужбу у якості позивача, оскільки остання за результатами вирішення спору не набуває майнових прав чи майна, а залучення її до участі у справі не впливає на права чи обов`язки учасників справи та не призводить до іншого результату вирішення спору;
- статей 16, 216 Цивільного кодексу України, в частині застосування реституції як наслідку недійсності правочину, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21.
Скаржник зазначає, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до його вчинення. Натомість у цій справі стягнення коштів здійснюється на користь особи, яка не є стороною правочину - Адміністрації, замість Ліцею, що, на його думку, суперечить положенням статті 216 Цивільного кодексу України та, відповідно, виключає можливість задоволення позову;
- пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі, статті 13 Закону України "Про теплопостачання", без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 920/1076/21.
За позицією Скаржника, тариф на транспортування теплової енергії, як державно регульована ціна у розумінні статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" не підпорядковується загальним принципам ціноутворення, визначеним положеннями цивільного та господарського законодавства.
Відповідач 1 звертає увагу, що 13.10.2021 Адміністрацією було опубліковано повідомлення про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послугу з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021-2022 року, згідно якого зазначено, що планується встановити тариф на постачання теплової енергії Лисичанському професійному торгово-кулінарному ліцею, розташованому за адресою м. Лисичанськ, вул. Менделєєва, буд. 47, у розмірі 5900,24 грн/Гкал. 
Надалі 28.10.2021 Адміністрацію було прийнято розпорядження № 1234 "Про встановлення тарифів на теплову енергію та її виробництво для бюджетних установ", відповідно до пункту 1 якого встановлено одноставковий тариф на теплову енергію, яку надає ФОП Муляр О.О., для бюджетних установ в розмірі 5900,24 грн/Гкал без ПДВ, згідно зі структурою, що додається, у тому числі на її виробництво 5900,24 грн/Гкал.
У зв`язку з наведеним Відповідач 1 вважає, що підвищення ціни було здійснено на підставах, прямо визначених законодавством, а отже є правомірним.
3.3. Ухвалою Суду від 29.01.2026 у справі № 913/95/25 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Муляр О.О. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 у справі № 913/95/25 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
3.4. 04.02.2026 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги, у зв`язку з чим просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Ліцей є державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної освіти, функції управління майном якого здійснює Міністерство освіти та науки України;
4.2. Розпорядженням керівника Адміністрації від 08.12.2020 № 832 встановлено одноставковий тариф на комунальну послугу з постачання теплової енергії, яку надає Відповідач 1 в сумі 1 979,58 грн/Гкал без ПДВ, який діяв по 30.09.2021.
4.3. 01.02.2021 Ліцей розмістив оголошення про намір здійснити переговорну публічну закупівлю з придбання товару за кодом ДК 021:2015:09320000-8: Пара, гаряча вода та пов`язана продукція (за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA- 2021-01-19-005107-a) у формі переговорної процедури, як відповідно до річного плану закупівель, розміщеного за посиланням: https://prozorro.gov.ua/plan/UA-P-2021-01-19-009689-a, профінансована за рахунок коштів місцевого бюджету.
4.4. За результатами переговорної процедури закупівлі UA-2021-01-19-005107-а, 01.02.2021 між Відповідачами укладено договір № 1/2021 про надання послуг з постачання теплової енергії.
4.5. Відповідно до положень договору № 1/2021 про надання послуг з постачання теплової енергії:
- ФОП Муляр О.О., як постачальник, зобов`язується у 2021 року поставити Ліцею, як споживачу, а споживач зобов`язується прийняти і оплатити теплову енергію у обсязі 340,25 Гкал. Предметом постачання є: "Послуги з постачання теплової енергії (ДК 021:2015-09320000-8 - Пара, гаряча вода та пов`язана продукція)" (пункт 1);
- обсяги постачання теплової енергії можуть бути зменшені від реального фінансування видатків (пункт 1.3.);
- ціна договору становить 673 552,10 грн без ПДВ згідно розрахунку із додатком № 1 до договору (розрахунок суми договору). Оплата послуг здійснюється шляхом післяоплати протягом 30 календарних днів, згідно наданих актів приймання-передачі теплової енергії, не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (пункт 3.1);
- ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін та укладення додаткової угоди до договору у разі зменшення обсягів постачання теплової енергії, з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача (пункт 3.2);
- передбачено тариф на теплову енергію, який становить 1 979,58 грн без ПДВ за 1 Гкал, згідно розпорядження керівника військово-цивільної адміністрації м. Лисичанська від 08.12.2020 за № 832 (пункт 3.2.1);
- відповідно до пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, у разі зміни протягом строку дії тарифу обсягу окремих витрат, пов`язаних із провадженням діяльності з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, з причин, які не залежать від постачальника, зокрема збільшення або зменшення податків і зборів, мінімальної заробітної плати, орендної плати та амортизаційних відрахувань, підвищення або зниження цін і тарифів на паливно-енергетичні та інші матеріальні ресурси, може проводитися перерахування тарифу шляхом коригування лише тих складових частин структури тарифів, за якими відбулися цінові зміни в бік збільшення або зменшення (пункт 3.2.2);
- у разі зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі, ціну цього договору може бути змінено.
Будь-які зміни та доповнення до цього договору оформлюються шляхом укладення додаткових угод, що підписуються обома сторонами (пункт 10.8);
- договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2021(пункт 11.1).
4.6. Ліцеєм здійснено перерахування на користь ФОП Муляр О.О. грошових коштів у розмірі 979 998,51 грн, що підтверджується інформацією з Єдиного веб-порталу використання бюджетних коштів про транзакції за договором від 01.02.2021 № 1/2021, а саме:
- 19.02.2021 перераховано 161 217,00 грн згідно з актом № 5 від 11.02.2021 (за січень 2021 року, номер розрахункового документа 26);
- 12.03.2022 перераховано 135 937,76 грн згідно з актом № 6 від 03.03.2021 (за лютий 2021 року, номер розрахункового документа 44);
- 29.04.2021 перераховано 122 733,96 грн згідно з актом № 6 від 22.04.2021 (за березень 2021 року, номер розрахункового документа 101);
- 23.12.2021 перераховано 253 592,32 грн згідно з актом № 1 від 08.12.2021 (за жовтень-листопад 2021, номер розрахункового документа 347);
- 29.12.2021 перераховано 306 517,47 грн згідно з актом № 1 від 21.12.2021 (за грудень 2021 року, номер розрахункового документа 357).
4.7. Між Відповідачами до договору укладено додаткові угоди, а саме:
- додаткова угода від 05.02.2021 № 1 про викладення пункту 1.2 Розділу 1 "Предмет договору" Договору в редакції "Найменування предмету постачання: "Послуги з постачання теплової енергії (ДК 021:2015-09320000-8 - Пара, гаряча вода та пов`язана продукція), місце поставки: вул. ім. Д.І. Менделєєва, 47, вул. ім. М. Грушевського, 1, м. Лисичанськ, Луганська область, 93100";
- додаткова угода б/н від 07.12.2021 про встановлення ціни договору в 980 000,00 грн без ПДВ, тарифу на постачання теплової енергії, на момент підписання додаткової угоди - 5 900,24 грн за 1 Гкал. без ПДВ, згідно розпорядження керівника військово-цивільної адміністрації м. Лисичанська від 13.10.2021 "Про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послугу з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021-2022 року";
- додаткова угода від 10.12.2021 № 3/12 про встановлення тарифу на постачання теплової енергії складає 5900,24 грн/Гкал без ПДВ згідно рішення Лисичанської міської ВЦА м. Лисичанськ "Про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021-2022 року".
4.8. Як підставу для обґрунтування необхідності внесення змін до договору (збільшення тарифу на постачання теплової енергії), у:
- додатковій угоді від 07.12.2021 зазначено розпорядження керівника військово-цивільної адміністрації м. Лисичанська від 13.10.2021 "Про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послугу з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021-2022 року"; 
- додатковій угоді від 10.12.2021 № 3/12 - рішення Лисичанської міської ВЦА м. Лисичанськ "Про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021-2022 року".
4.9. Внаслідок укладання додаткових угод ціну за 1 Гкал збільшено з 1979,58 грн до 5900,24 грн, або на 298,06% від первинної ціни.
4.10. Звертаючись з позовом до суду, Прокурор зазначає, що всупереч інтересів держави без належного підтвердження підстав, в порушення норм та положень Закону України "Про публічні закупівлі" та його принципів, сторонами укладено додаткові угоди до Договору, якими суттєво зменшено обсяги предмету закупівлі та збільшено ціну за одиницю товару шляхом зменшення кількості закупованого товару, що в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації та очікуванням замовника щодо економного витрачання бюджетних коштів. Внаслідок укладання вказаних додаткових угод ціна за одиницю товару збільшилась з 1 979,58 грн до 5 900,24 грн за 1 Гкал, або на 298,06%, що суперечить вказаній нормі Закону, у зв`язку з чим Позивач 1 надмірно сплатив бюджетні кошти Відповідачу 1 в загальному розмірі 372 188 грн.
Після укладення додаткових угод від 07.12.2021 та від 10.12.2021 № 3/12 спірним періодом є надані послуги з теплопостачання за жовтень (в сумі 253 592,32 грн) - грудень (в сумі 306 517,47 грн) 2021 року та перераховані у цей період грошові кошти загальній суми 560 109,79 грн. Прокурор зазначає, що за умовами договору первісний тариф становив 1 979,58 грн за 1 Гкал, у зв`язку з чим за відповідний обсяг споживання підлягала сплаті сума 187 921,53 грн. Натомість фактично у жовтні-грудні 2021 року споживач сплатив 560 109,79 грн, виходячи з тарифу 5 900,24 грн за 1 Гкал, що, за його розрахунком, свідчить про переплату у розмірі 372 188,26 грн (560 109,79 грн - 187 921,53 грн).
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ФОП Муляр О.О. не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Виходячи зі змісту мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень та наведених у касаційній скарзі доводів, предметом касаційного дослідження у цій справі є перевірка правильності застосування судами попередніх інстанцій:
- положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 53 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про наявність (відсутність) належних підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Адміністрації та Держаудитслужби, з урахуванням сформованих та актуальних правових підходів Верховного Суду у відповідній категорії спорів;
- положень статей 16, 216 Цивільного кодексу України у частині оцінки обрання належного способу захисту та визначення правових наслідків визнання недійсним положення договору щодо збільшення вартості товару з огляду на приписи Закону України "Про публічні закупівлі";
- пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у частині з`ясування правомірності внесення змін до істотних умов договору про закупівлю та їх відповідності вимогам закону, з урахуванням сформованих і актуальних правових підходів Верховного Суду у спорах цієї категорії, з огляду на предмет закупівлі та особливості його правового регулювання, зокрема положення Закону України "Про теплопостачання".
Наведене підлягає оцінці судом касаційної інстанції за умови зокрема підтвердження підстав касаційного перегляду, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 53 Господарського процесуального кодексу України у відповідних правовідносинах.
5.4. Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
5.5. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.6. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.7. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.8. Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").
5.9. У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, на які звертає увагу Скаржник, від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.10. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.11. Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.12. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2- 3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
5.13. Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").
5.14. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18), на яку звертає увагу Скаржник).
5.15. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
5.16. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
5.17. Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
5.18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
5.19. Судами встановлено, що, звертаючись до господарського суду в інтересах держави в особі Адміністрації та Держаудитслужби, Прокурор обґрунтовував позов тим, що внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод було змінено умови постачання товару, що призвело до безпідставного збільшення ціни за одиницю товару та зменшення фактично поставленої кількості товару, що не відповідає умовам тендерної документації та суперечить принципам процедури закупівлі.
На думку Прокурора, зазначені вище обставини порушують економічні інтереси держави у сфері контролю за ефективним і цільовим використанням бюджетних коштів, спричиняючи шкоду у вигляді незаконних витрат. Дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, оскільки використання коштів з порушенням встановлених норм підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що, у свою чергу, завдає шкоди інтересам держави. Звернення Прокурора до суду з цим позовом спрямоване на забезпечення правопорядку у сфері публічних закупівель, захист економічної конкуренції та дотримання всіма учасниками цих правовідносин принципу законності.
5.20. Звернення Прокурора з позовом в інтересах держави в особі Адміністрації обумовлено тим, що саме вона набула та станом на момент звернення до суду здійснює повноваження у сфері формування й затвердження обласного бюджету, затвердження звіту про його виконання, а також контролю за раціональним і законним використанням бюджетних коштів, тобто є уповноваженим органом у спірних правовідносинах.
Водночас звернення Прокурора в інтересах Держаудитслужби обґрунтовано тим, що остання наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою забезпечення ефективного, законного та результативного використання державних фінансових ресурсів і досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері публічних закупівель. Разом із тим Прокурор зазначає, що Держаудитслужба, попри наявність відповідних контрольних повноважень, не вчинила дій, віднесених законом до сфери її компетенції, спрямованих на реагування на виявлені порушення та захист відповідного публічного інтересу.
На підставі пунктів 8, 10 частини статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до пункту 1 Положення про Північно-Східний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби № 23 від 02.06.2016 (надалі - Положення), вказаний Офіс підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом. У складі Офісу утворюються як структурні підрозділи управління в Луганській, Полтавській, Сумській областях. Управління здійснюють свої повноваження на території адміністративно-територіальної одиниці за їх місцезнаходженням відповідно.
Основним завданням офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Луганської, Полтавської, Сумської, Харківської областей (пункт 3 Положення).
Згідно з пунктом 4 Положення Офіс відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, дотриманням законодавства про закупівлі.
Офіс вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Також офіс має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18 пункту 6 Положення).
5.21. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, на яку звертає увагу Скаржник, вказав, що оскільки сторонами не доведено, а судами не встановлено, що вказаний орган, здійснюючи фінансовий контроль, виявив порушення законодавства у спірних правовідносинах, у нього не виникло право на звернення у суд із даним позовом, тому у спірних правовідносинах Держаудитслужба не набула статусу позивача.
5.22. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, щодо неврахування висновків якої вказує ФОП Муляр О.О., зауважив, що законодавство не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.
5.23. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, на яку акцентує Скаржник, сформулювала підхід, виходячи з того, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади;
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за умов, коли засновником особи та власником її майна є територіальна громада в особі Ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, вона є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів бюджету, а тому є належним позивачем у справі. 
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 а від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21.
Водночас Суд звертає увагу, що у наведеній постанові сформульовано висновок про можливість звернення в цій категорії спорів (щодо раціонального використання коштів місцевого бюджету) органу місцевого самоврядування, який одночасно виступає засновником відповідної юридичної особи та власником її майна, фінансує і контролює її діяльність. Разом із тим зазначені правові позиції не містять вказівки, що в такому спорі саме засновник відповідної юридичної особи обов`язково має виступати у статусі позивача.
У зв`язку з цим аргументи Скаржника щодо необхідності подання позову виключно в інтересах Міністерства освіти і науки України є необґрунтованими.
5.24. У постанові від 12.03.2025 у справі № 924/524/24 Верховний Суд зазначив, що у категорії спорів щодо визнання недійсними положень договорів, укладених у межах публічних закупівель, звернення прокурора в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та належного виконання договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі".
З огляду на це, представництво прокурором інтересів держави може бути обґрунтовано внаслідок звернення:
- в інтересах власника юридичної особи, яка є стороною оспорюваного договору (зокрема, в статусі замовника, покупця), за рахунок якої здійснюється оплата такого договору. Такий суб`єкт наділений визначеними законодавством повноваженнями щодо здійснення контролю за належним функціонуванням підпорядкованого підприємства чи установи, забезпеченням ефективного та правомірного витрачання коштів відповідно до визначених процедур. При цьому джерело походження таких коштів (державний або місцевий бюджет, власні надходження підприємства чи інші фінансові ресурси) не є визначальним, оскільки обов`язок нагляду (контролю) за фінансово-господарською діяльністю юридичної особи покладено на її власника незалежно від джерел фінансування. 
Відтак, у разі виявлення порушень під час укладення чи виконання договору, які можуть вплинути на дотримання законодавства у сфері фінансово-господарської діяльності, саме власник такої юридичної особи, як суб`єкт, наділений повноваженнями щодо контролю за її діяльністю (забезпечення законності фінансових операцій і цільового використання коштів), має правові підстави для звернення до суду в статусі належного позивача;
- в інтересах розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата за оспорюваними правочинами. У такому випадку звернення обґрунтовується тим, що розпорядник коштів має безпосередній контрольний обов`язок щодо цільового та ефективного використання державних або місцевих фінансів, що є предметом відповідного договору. Його функції спрямовані на забезпечення дотримання вимог законодавства при здійсненні закупівель та використанні бюджетних коштів, а тому він може бути позивачем у справах, пов`язаних із їх нецільовим використанням;
- в інтересах органу державного фінансового контролю. Суд зазначає, що відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, Державна аудиторська служба України здійснює моніторинг та контроль за дотриманням бюджетної дисципліни, законністю витрачання коштів та укладення договорів у межах бюджетного фінансування. 
Відповідно, звернення прокурора в інтересах такого органу є обґрунтованим, якщо спір стосується порушень, що входять до його компетенції.
З огляду на це колегія суддів виснувала, що у кожному конкретному випадку визначення належного суб`єкта представництва інтересів держави здійснюється з урахуванням специфіки спірних правовідносин, характеру позовних вимог та правового статусу відповідних суб`єктів у сфері публічних закупівель. При цьому таке обґрунтування може засновуватися одночасно на сукупності повноважень відповідного суб`єкта, зокрема його статусу як власника юридичної особи, що є стороною договору, та розпорядника коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування відповідних правочинів. 
5.25. З огляду на встановлені обставини спору та наведені Прокурором у позові мотиви щодо підстав звернення й наявності підстав для представництва, зокрема із посиланням на допущене нездійснення належного захисту інтересів держави уповноваженими органами, а саме Адміністрацією як розпорядником бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата за оспорюваними правочинами, та Держаудитслужбою як органом державного фінансового контролю, звернення Прокурора до суду відповідає вимогам законодавства та узгоджується з актуальними правовими підходами Верховного Суду.
5.26. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Прокурор листом від 23.04.2024 № 50-211вих-25 повідомив Адміністрацію, а листом від 21.02.2025 № 50-499вих-25 Держаудитслужбу про виявлені порушення інтересів держави та запропонував самостійно вжити заходів, спрямованих на їх усунення, із повідомленням про вжиті або заплановані дії.
У відповідь Департамент освіти і науки Луганської обласної державної адміністрації надіслав лист від 12.02.2025 № 06/07-495, з якого не вбачається наміру вжити будь-яких заходів, спрямованих на усунення допущених порушень.
У свою чергу, Держаудитслужба листом № 202015-17/2108-2024 від 26.02.2024 повідомила, що розгляд звернення Прокурора доручено Управлінню Північно-східного офісу Держаудитслужби в Луганській області. Надалі листом № 201231-17/284-2025 від 27.02.2025 Держаудитслужба повідомила Прокурора про те, що заходи державного фінансового контролю за результатами відповідної закупівлі не проводилися, а підстав для звернення до суду з позовною заявою цей орган не вбачає.
За таких обставин Прокурор стверджує, що органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах - Адміністрацією та Держаудитслужбою допущено нездійснення належного захисту інтересів держави, зокрема не пред`явлено відповідний позов до суду, що суперечить інтересам держави.
Надалі Прокурор листами від 05.03.2025 № 50-628вих-25 та № 50-627вих-25 повідомив Адміністрацію і Держаудитслужбу про намір звернутися до господарського суду в інтересах держави в особі цих органів із відповідним позовом.
Оскільки Позивачі після отримання інформації Прокурора про наявні порушення не звернулися до суду з вимогами про визнання оспорюваних додаткових угод недійсними та повернення надмірно сплачених коштів, суди обґрунтовано врахували, що наведені обставини підтверджують бездіяльність компетентних органів.
5.27. З огляду на наведене суди дійшли належного висновку про наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Адміністрації та Держаудитслужби у спірних правовідносинах, а також про дотримання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Господарського процесуального кодексу України.
За таких умов наведене спростовує доводи Скаржника, заявлені як підстава касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та свідчить про їх необґрунтованість.
Щодо перевірки дотримання вимог частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" при зміні істотних умов договору про закупівлю.
5.28. Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі". При цьому Верховний Суд звертає увагу, що цей Закон застосовується у редакції закону, що була дійсна станом на час виникнення спірних правовідносин.
5.29. Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
5.30. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
5.31. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
5.32. Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
5.33. Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
5.34. Згідно із частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
5.35. Частиною четвертою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
5.36. За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
5.37. У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у двох редакціях: 1) Закону № 114-ІХ (договір № 1/2021 від 01.02.2021) та 2) Закону № 1530-ІХ (додаткові угоди до договору № 1/2021 від 01.02.2021). У зв`язку з чим під час оцінки цих правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.
5.38. Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) слід зазначити таке.
5.39. Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю та оспорюваної додаткової угоди до нього № 2) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
5.40. У постановах Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, на які звертає увагу Скаржник, від 13.10.2019 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 16.02.2019 у справі № 910/6790/18 зазначено, що внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку коливання ціни товару на ринку, при цьому таке коливання повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
5.41. 04.01.2024 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
5.42. Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
5.43. Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов: збільшення ціни за одиницю товару до 10 %; збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку; така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю; обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
5.44. До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.
5.45. Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 1530-ІХ) Суд зазначає таке.
5.46. Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".
5.47. Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.
5.48. Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.
5.49. Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX, згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
5.50. Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
5.51. Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як у редакції, викладеній Законом № 114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
5.52. Водночас положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону у редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.
5.53. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.
5.54. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
5.55. З огляду на викладене, колегія суддів касаційного господарського суду зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (не відступила від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та зазначила, що внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові від 24.01.2025 у справі № 922/2321/22.
5.56. Судами попередніх інстанцій встановлено, що після укладення договору від 01.02.2021 № 1/2021 за ініціативою Відповідача 1 сторонами було укладено оспорювані додаткові угоди, внаслідок чого було збільшено вартість теплової енергії за 1 Гкал, а зменшення самої ціни договору зумовлено зменшенням її кількості.
Так, внаслідок підписання цих угод ціна теплової енергії за 1 Гкал зросла з 1 979,58 грн з ПДВ до 5 900,24 грн з ПДВ, отже відбулось збільшення ціни за одиницю теплової енергії на 298,06%, від початкової ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю.
5.57. Верховний Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).
5.58. Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
5.59. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
5.60. Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
5.61. Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
5.62. Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (постанова Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).
5.63. Верховний Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
5.64. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального кодексу України. 
5.65. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (постанова Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).
5.66. При дослідженні доказів на підтвердження обґрунтованості підвищення ціни суди констатували відсутність належних і допустимих доказів існування підстав для такого підвищення. Суди вказали на відсутність будь-яких передбачених законом підстав для внесення змін до умов договору № 1/2021 від 01.02.2021.
5.67. Також суди відхилили доводи Відповідача 1 про наявність підстав для підвищення ціни за договором, оскільки, дослідивши розпорядження Лисичанської військово-цивільної адміністрації від 28.10.2021 № 1234, встановили відсутність відомостей про дату його оприлюднення на офіційному вебсайті Адміністрації, що не дає підстав вважати належно підтвердженим набрання ним чинності у відповідний період. Водночас положення додаткової угоди від 07.12.2021 № 2 сторони фактично застосували до правовідносин, які виникли з 01.10.2021.
Окремо суди визнали необґрунтованим посилання ФОП Муляр О.О. на розпорядження керівника Адміністрації від 13.10.2021 "Про намір здійснити зміну тарифів на теплову енергію та послугу з постачання теплової енергії для бюджетних установ на опалювальний період 2021- 2022 року", оскільки доказів існування такого акта не подано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції.
5.68. Заперечуючи в цій частині висновки судів щодо відсутності доказів на підтвердження підвищення ціни за договором, Скаржник стверджує про помилкове неврахування судами положень Закону України "Про теплопостачання" без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 920/1076/21.
За позицією Скаржника, тариф на транспортування теплової енергії як державна регульована ціна у розумінні статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" не підпорядковується загальним принципам ціноутворення, визначеним положеннями цивільного та господарського законодавства, що свідчить про підставність підвищення ціни договору.
З приводу наведеного Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 920/1076/21 предмет спору стосувався стягнення заборгованості, яка виникла на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Позов було обґрунтовано тим, що відповідач має заборгованість за надані послуги, яка утворилася у зв`язку із застосуванням іншого тарифу, ніж встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Розглядаючи питання обґрунтованості заявленого до стягнення розміру заборгованості та правильності розрахунку, Верховний Суд наголосив, що, згідно із положеннями зазначених норм права тарифи на послуги із постачання теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін, оскільки не залежить від їх волі, а вартість транспортування теплової енергії не є договірною. Тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною і не підпорядковується загальним принципам ціноутворення, визначеним положеннями цивільного та господарського законодавства.
Водночас наведені висновки стосувалися правовідносин щодо оплати (стягнення) вартості фактично наданих послуг за тарифами, встановленими регулятором, і не вирішували питання застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у разі внесення змін до істотних умов договору про закупівлю. Зокрема у відповідній постанові відсутні висновки про те, що зміна тарифу на послуги з постачання теплової енергії органом виконавчої влади сама по собі є автоматичною підставою для збільшення ціни договору, а також про те, що таке збільшення не підпадає під обмеження, встановлені Законом України "Про публічні закупівлі", зокрема щодо заборони збільшення ціни понад 10 % ціни, визначеної договором про закупівлю.
Тобто, висновки у справі № 920/1076/21 зроблено за інших фактичних обставин і в межах відмінного правового регулювання, що виключає їх релевантність для вирішення спору у цій справі.
5.69. У зв`язку з наведеним Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не обґрунтував та не довів неправильності застосування судами пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з підстав неврахування предмета закупівлі та особливостей його правового регулювання, зокрема положень Закону України "Про теплопостачання", а також обставин зміни тарифу.
5.70. Вказане свідчить про належність застосування судами попередніх інстанцій пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням сформованих і актуальних правових підходів Верховного Суду у спорах цієї категорії.
Щодо належного способу захисту у відповідній категорії спорів та правових наслідків визнання недійсним положення договору про збільшення вартості товару в контексті застосування Закону України "Про публічні закупівлі".
5.71. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
5.72. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
5.73. Пунктом 2 частини другою статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
5.74. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
5.75. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
5.76. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
5.77. За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
5.78. У постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
При цьому було наголошено, що для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету. Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.
Тотожна позиція викладена також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 .03.2024 у справі № 904/192/22, постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 904/193/22.
5.79. З огляду на це, за обставинами цього спору звернення в інтересах держави з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів саме на користь розпорядника бюджетних коштів є належним способом захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин та спрямований на реальне відновлення порушеного бюджетного інтересу. У зв`язку з цим доводи Скаржника про обрання неналежного способу захисту є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо підставності заявлених вимог.
5.80. Отже, висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України узгоджуються з усталеними та чинними підходами Верховного Суду у спорах цієї категорії. Відтак доводи Скаржника, наведені у цьому аспекті як підстава касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також є безпідставними і не спростовують обґрунтованість прийнятих судових рішень.
5.81. Суди обох інстанції, визнавши недійсними оспорювані додаткові угоди відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, встановили, що наявні правові підстав для зобов`язання Відповідача 1 повернути до бюджету Адміністрації безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 372 188,00 грн відповідно до вимог статті 1212 Цивільного кодексу України, як є різницю між сумою коштів, які фактично перераховано за ціною, визначеною з урахуванням додаткових угод, і сумою за ціною, визначеною у договорі без врахування додаткових угод.
5.82. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
5.83. Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.
5.84. Водночас у цій справі судами за встановлених обставин, Відповідач 1 не здійснив поставку товару на відповідну суму, а отже, відсутні передумови для застосування двосторонньої реституції відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України.
5.85. Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
5.86. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
5.87. Ураховуючи, що оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, суди обґрунтовано виходили з необхідності визначення суми безпідставно одержаних грошових коштів як різниці між: сумою, фактично сплаченою за ціною, сформованою з урахуванням таких додаткових угод, та сумою, що підлягала сплаті за ціною, встановленою основним договором без урахування додаткових угод.
5.88. За таких обставин наведені доводи не дають підстав для висновку про помилковість висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про узгодженість застосованого ними підходу з правовими позиціями Верховного Суду у спорах цієї категорії.
Вказаним підтверджується необґрунтованість доводів Скаржника, заявлених у відповідному контексті на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Муляр Ольги Олексіївни залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.08.2025 у справі № 913/95/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко