КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 753/25262/25 Головуючий у суді першої інстанції - Осіпенко Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5617/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року про передачу справи на розгляд іншому суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності квартиру та припинення права власності на частку квартири,
встановив:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до  ОСОБА_2 про визнання права власності квартиру та припинення права власності на частку квартири.
У позовній заяві просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/1 частки (100%) та припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на частку зазначеної квартири.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності квартиру та припинення права власності на частку квартири передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра (49083, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Новоселівська, будинок 9).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до Дарницького районного суду м. Києва. 
Посилається на те, що є внутрішньо-переміщеною особою та з квітня 2022 року проживає у Дарницькому районі м. Києва.
Вказує, що позов подано з метою визнання права власності на квартиру, необхідного для отримання компенсації з зруйноване житло.
Зазначає, що фізично не може брати участь у судових засіданнях у м. Дніпрі, оскільки доглядає за важкохворою матір`ю, яка потребує постійного догляду. 
За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Процесуальні питання визначення підсудності цивільних справ врегульовано статтями 26-32 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Звертаючись із даною позовною заявою до Дарницького районного суду м. Києва, позивачка посилалась на ч. 17 ст. 28 ЦПК України, зокрема на те, що позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією російської федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.
Разом з цим, предметом позову є визнання права власності квартиру та припинення права власності на частку квартири. Відповідачем по справі є ОСОБА_2 .
Із позовної заяви встановлено, що спірна квартира (нерухоме майно) знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 30 ЦПК України визначено перелік позовів, які розглядаються за правилами виключної підсудності.
Так, за змістом частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (абзац перший пункту 41, пункт 42), перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.
У зв`язку із цим, посилання позивачки на положення ч. 17 ст. 28 ЦПК України є помилковим, оскільки даний спір не стосується правовідносин, які зазначені в ній.
Оскільки нерухоме майно розташоване у м. Білозерське Донецької області, дана справа належала до територіальної юрисдикції (підсудності) Добропільського міськрайонногосуду Донецької області.
Рішенням Вищої ради правосуддя змінено територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонногосуду Донецької області шляхом їх передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з 07 жовтня 2024 року.
Крім того, на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 № 4273-IX Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська перейменовано на Амур-Нижньодніпровський районний суд місто Дніпра.
При відкритті провадження у цивільній справі судом першої інстанції правильно встановлено, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, а саме Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра, тому справу слід направити за підсудністю до вказаного суду за місцезнаходженням нерухомого майна.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про передачу справи на розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року - залишенню без змін.
Порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час постановлення вказаної ухвали апеляційний суд не встановив.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома