703/111/25 
1-кп/703/183/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

01 квітня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду Черкаської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024250350000807 від 19.09.2024 року, стосовно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , військове звання солдат, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , проходячи військову службу під час мобілізації на посаді водія 2 протитанкового відділення протитанкового взводу протитанкової батареї військової частини НОМЕР_2 , діючи потворно, оскільки раніше вчиняв кримінальні правопорушення, передбачені ст. 185 КК України, всупереч встановленому законом порядку, без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, достовірно знаючи, що на всій території України діє правовий режим воєнного стану, введений на всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та продовжений Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23.07.2024 № 469/2024, з 12.08.2024 строком на 90 діб, 15.09.2024, близько 12 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні магазину «Інструменталка» по вул. Перемоги, 28 у м. Сміла Смілянської територіальної громади Черкаського району Черкаської області, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, умисно, таємно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з полиць торгівельних стендів, вчинив крадіжку лазерного рівня Vitals Professional LL 2 go, вартість якого становить 2 205 грн. 00 коп., лазерного рівня Vitals Professional LL 16 go, вартість якого становить 8 679 грн. 00 коп. та газового редуктора АР40/У30 міні вартість якого становить 642 грн. 30 коп., чим завдав матеріальну шкоду ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 11 526 грн. 30 коп.
Вказані дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладеному в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що 15.09.2024, близько 12 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні магазину «Інструменталка» по вул. Перемоги, 28 у м. Сміла Смілянської територіальної громади Черкаського району Черкаської області, вчинив крадіжку лазерного рівня Vitals Professional LL 2 go, лазерного рівня Vitals Professional LL 16 go та газового редуктора АР40/У30. Викрадене майно частково повернув потерпілому, у скоєному щиро кається, та засуджує свої дії. Усвідомлює протиправність своїх дій, усвідомлює негативні наслідки для себе. Просив врахувати, що під час досудового розслідування він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. У скоєному щиро розкаявся. Готовий нести відповідальність за свій злочини, але просить не позбавляти його свободи та дати можливість захищати Батьківщину.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності позиції останнього, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавленим права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що обвинувачений себе обмовляє або в інший спосіб викривляє визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає їх під примусом.
Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.
Вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану.
Прокурор , в судових дебатах, просив призначити обвинуваченому ОСОБА_6 міру покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з застосування вимог ст. 75 КК України строком на 3 роки. 
Потерпілий та цивільний позивач ОСОБА_4 повідомив, що матеріальні збитки йому не відшкодовано в повному обсязі, заявлений цивільний позов просив задовольнити у повному обсязі, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, характеризується за місцем проживання позитивно, а за місцем проходження служби негативно, є військовослужбовцем, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Про цю обставину, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_6 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину, щиро покаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Також суд враховує, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово вибачився за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини. Також у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що він співпрацював з органами досудового розслідування, що не спростовано стороною обвинувачення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також суспільну небезпеку злочинного діяння та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд вважає необхідним призначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі, в межах нижньої межі санкції ч.4 ст. 185 КК України.
Разом з тим, суд також враховує: загальні засади призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості; вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінальних правопорушень, яка усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, при цьому не намагаючись нічого спотворити або будь-яким чином перешкоджати проведенню необхідних слідчих дій, надав правдиві свідчення про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, які повністю викривають його у вчинені кримінального правопорушення, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, в судовому засіданні неодноразово вибачився за вчинене, а також враховуючи його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Виходячи з принципу гуманізму, суд вважає, що при зазначених вище обставинах призначення ОСОБА_6 навіть мінімального покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції вказаної норми було б явно несправедливим. При цьому, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.69 КК України.
Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403,405,407,408,429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З урахуванням вищевикладених обставин по справі, враховуючи характеристику на ОСОБА_6 з місця проживання, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, в силу ст. 89 КК України, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки у відповідності з п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України.
Призначення ОСОБА_6 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
У даному кримінальному провадженні запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався. 
Розглядаючи цивільний позов, заявлений потерпілим та цивільним позивачем – ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. ст. 185 КК України, суд виходить з наступного.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками визнаються: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушено, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
На підставі ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У відповідності до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При вирішенні цивільного позову суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви,- з іншого.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 8679 грн. та судових витрат в розмірі 3000 грн. визнав у повному обсязі. Щодо відшкодування потерпілому моральної шкоди поклався на розсуд суду.
Судом встановлено, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_4 була завдана матеріальна та моральна шкода.
Суд приймає визнання обвинуваченим цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 8679 грн. та судових витрат в розмірі 3000 грн.
Виходячи з вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, згідно з яким у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, суд вважає вимоги потерпілого підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_6 йому було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 8679 грн., що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Таким чином, в ході судового розгляду знайшла своє підтвердження сума матеріальної шкоди, заявлена до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 у розмірі 8679 грн., оскільки така сума підтверджена належними доказами в розумінні ст.ст.76 - 80 ЦПК України, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.
За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, в тому числі, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до п.3, 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. 
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
При розв`язанні цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 суд виходить з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України та роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вважає, що незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_6 заподіяна моральна шкода потерпілому.
З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне цивільний позов у цій частині задовольнити частково, на суму 3000 грн., враховуючи, що з показів потерпілого ОСОБА_4 річний оббіг його товарообороту складає 4 000 000 грн. Визначаючи саме такий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість моральних переживань, емоційних та душевних страждань потерпілого, порушення звичного життєвого укладу, що є доведеним. Також, визначаючи таку суму, суд виходив з принципу розумності, виваженості та справедливості.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.
Відповідно до положень ч.2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави необхідно стягнути документально підтверджені витрати на залучення експерта в розмірі 3581 грн. 55 коп. за проведення судових товарознавчих експертиз по кримінальному провадженню.
Керуючисьст.12, 65, 66, 67, 75, 76, ч.4 ст. 185 КК України, ст.100, 124, 369-371, 374 КПК України суд, -
УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять ) років.
На підставіст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.
Цивільний позов ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , матеріальну шкоду у сумі 8679 гривень, моральну шкоду в сумі 3000 грн., а також витрати за правничу допомогу в сумі 3000 грн.
Речові докази по справі:
Лазерний рівень Vitals Professional LL 2 go та газовий редуктор АР40/У30, залишити за належністю ОСОБА_4 , звільнивши його від зобов`язань за зберігальною розпискою після набрання вироком законної сили.
Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-24/13505- ТВ від 30.09.2024 року, що становить 2 387 гривень 70 копійок та за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-24/15091- ТВ від 23.10.2024, що становить 1 193 гривень 85 копійок, а всього на загальну суму 3 581 гривень 55 копійок - стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.
Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ст.376 ч.6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 

Головуючий: ОСОБА_1