ЄУН справи: 336/12630/24
Номер провадження: 1-кп/336/528/2026

ВИРОК
іменем України

27 березня 2026 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22024080000001720 від 15 листопада 2024 року за щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтарськ Донецької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -
за участі:
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката – ОСОБА_7 ,
встановила:
Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі - рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент рф ОСОБА_8 та інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів збройних сил (далі - зс) рф на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої військової окупації.
24.02.2022, на виконання вищевказаних наказів, військовослужбовці зс рф, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України, в тому числі значної частини Василівського та Пологівського районів Запорізької області.
Указом Президента України ОСОБА_9 від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжений Указами Президента України, наразі строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 07 лютого 2025 року.
18.07.2024 року громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на тимчасово окупованій представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації (далі - зф держави-агресора рф) території у м. Макіївка Донецької області, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності України, добровільно перейшов на бік ворога, в умовах воєнного стану, шляхом підписання контракту з міністерством оборони рф про проходження військової служби в збройних силах російської федерації, та подальшого вступу до лав 291 -го гвардійського мотострілецького орденів Олександра Невського і Суворова полку тактичного формування Сухопутних військ рф (в/ч № НОМЕР_1 ).
Того ж дня, ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем армії рф, був передислокований до тимчасово окупованої зф держави-агресора рф території у м. Феодосія, АР Крим, де займався військовою та вогневою підготовкою. При цьому, був забезпечений камуфльованою формою одягу, вогнепальною зброєю, бойовими припасами до неї, а також засобами індивідуального захисту.
У подальшому, на початку серпня 2024 року (точний час органом досудового розслідування не встановлений) ОСОБА_5 , будучи на посаді стрільця, у складі 291-го гвардійського мотострілецького орденів ОСОБА_10 і Суворова полку тактичного формування Сухопутних військ рф (в/ч № НОМЕР_1 ) був передислокований до так званої «зони проведення спеціальної військової операції», а фактично на територію суверенної держави Україна до тимчасово окупованих територій Запорізької області, де, продовжив займатися тактичною, військово-медичною та вогневою підготовкою.
04 листопада 2024 року ОСОБА_5 , будучи громадянином України, діючи умисно, в період збройного конфлікту, в умовах оголошеного на території України воєнного стану, перебуваючи у складі збройних сил рф та приймаючи участь у бойових діях проти Збройних Сил України на боці ворога – російської федерації, на виконання наказу командування з числа військовослужбовців збройних сил рф разом з іншими військовослужбовцями з його військової частини вирушив на вогневу позицію, розташовану неподалік АДРЕСА_2 , з метою відновлення та утримання бойових позицій збройних сил рф, а фактично продовження участі в окупації території України, де останнього 06.11.2024 року військовослужбовцями ЗС України взято в полон, тим самим припинено його злочинну діяльність на боці держави-агресора рф.
Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненому визнав та показав, що він є громадянином України, проживав в м. Шахтарськ Донецької області. Паспорт громадянина України знаходиться за місцем проживання. В 2023 році він отримав громадянство рф.
18.07.2024 року він перебуваючи на тимчасово окупованій представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації території у м. Макіївка Донецької області, добровільно перейшов на бік ворога, в умовах воєнного стану, шляхом підписання контракту з міністерством оборони рф про проходження військової служби в збройних силах російської федерації, та подальшого вступу до лав 291 -го гвардійського мотострілецького орденів Олександра Невського і Суворова полку тактичного формування Сухопутних військ рф (в/ч № НОМЕР_1 ).
Того ж дня, він будучи військовослужбовцем армії рф, був передислокований до тимчасово окупованої зф держави-агресора рф території у м. Феодосія, АР Крим, де займався військовою та вогневою підготовкою. При цьому, був забезпечений камуфльованою формою одягу, вогнепальною зброєю, бойовими припасами до неї, а також засобами індивідуального захисту. В місці Феофосії він був 10 днів, в подальшому був передислокований до м. Бердянськ Запорізької області, де займався тактичною, військово-медичною та вогневою підготовкою.
На початку серпня 2024 року він, будучи на посаді стрільця, у складі 291-го гвардійського мотострілецького орденів ОСОБА_10 і Суворова полку тактичного формування Сухопутних військ рф (в/ч № НОМЕР_1 ) був передислокований до так званої «зони проведення спеціальної військової операції», а фактично на територію суверенної держави Україна до тимчасово окупованих територій Запорізької області, де, продовжив займатися тактичною, військово-медичною та вогневою підготовкою.
04 листопада 2024 року він, будучи громадянином України, діючи свідомо, в період збройного конфлікту, в умовах оголошеного на території України воєнного стану, перебуваючи у складі збройних сил рф та приймаючи участь у бойових діях проти Збройних Сил України на боці ворога – російської федерації, на виконання наказу командування з числа військовослужбовців збройних сил рф разом з іншими військовослужбовцями з його військової частини вирушив на вогневу позицію, розташовану неподалік АДРЕСА_2 , з метою відновлення та утримання бойових позицій збройних сил рф, а фактично продовження участі в окупації території України. В його групі було 5 осіб, вони здійснювали штурм. У нього була зброя автомат АК-12, набої та 6 гранат. У інших військових також була зброя. Він усвідомлював свої дії, не намагався ухилитися від виконання наказів командування, виконував всі накази. На позиції він з іншими військовими пробув 3 дні, в подальшому 06.11.2024 року військовослужбовцями ЗС України його взято в полон.
З його групою була й інша група, там всі двохсоті.
На момент взяття його в полон гранат у нього не було, всі були використані, набої залишалось 1-2 магазина. Військовослужбовці Збройних Сил України їх обстрілювали, а тому у них не було іншого виходу як здатися в полон.
Після укладання контракту, через два місяці йому виплатили підйомні в сумі 195000 руб. Крім того, кожного місяця він отримував грошове забезпечення в сумі 10000 руб.
Він усвідомлює, що вчинив державну зраду, вину визнає.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, за згодою учасників судового провадження, суд, в силу ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, та документів які необхідні для вирішення питання про речові докази.
При цьому суд роз`яснив наслідки, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК України, переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів, що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Обвинувачений ОСОБА_5 , вірно розуміє зміст обставин провадження і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.
Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, які узгоджуються з обставинами викладеними в обвинувальному акті, суд дійшов до висновку, що вина у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла підтвердження.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту вчинене в умовах воєнного стану.
Відповідно до статті 1 КК України кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.
Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 КК України визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 12 КК України злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.
Особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.
Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 є особливо тяжким злочином.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.
ОСОБА_5 вину визнав повністю, враховуючи дані про його особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за медичною допомогою не звертався, спосіб життя, прокурор просив призначити мінімальне покарання передбачене санкцією статті, обвинувачений та захисник погодились з прокурором.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, беручи до уваги, обставини скоєного ОСОБА_5 злочину, який ним був вчинений в період дії в Україні воєнного стану, колегія суддів дійшла до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікуються його діяння у вигляді позбавлення волі на певний строк, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи особу винного, обставини вчиненого та вимоги чинного законодавства, підстав для застосування положень ст. 69 КК України суд не вбачає.
Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлено.
Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 392, 395, 532, 615 КПК України, колегія суддів -
ухвалила:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК України та призначити йому покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією усього, належному йому на праві власності, майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту набрання вироком законної сили.

Речові докази: 
- футболку військовослужбовця зс рф темно-зеленого кольору, штани військовослужбовця зс рф темно-зеленого кольору у плямистому забарвленні, берці, гільзу, кулю, записку з анкетними даними ОСОБА_5 – знищити.
- копію паспорта громадянина України ОСОБА_5 , копію довідки про проходження військової служби в зс рф ОСОБА_5 – зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.
Для обвинуваченого строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1 

Судді: ОСОБА_2 

ОСОБА_3