Справа № 159/4194/25 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/200/26  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І., 
секретар Власюк О. С.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року в складі судді Бойчука П.Ю.,
В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи тим, що у період з квітня 2022 року по квітень 2024 року ОСОБА_3 безпідставно набула грошові кошти, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , зокрема - 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро. ОСОБА_3 є матір`ю колишнього чоловіка позивача - ОСОБА_4 , з яким позивач на час пред`явлення позову не перебуває у сімейних відносинах.
За час здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було отримано дохід за 2018 рік у розмірі 280134,25 грн., за 2019 рік - у розмірі 1971837,54 грн., за 2020 рік - у розмірі 998 956,73 грн., за 2021 рік - у розмірі 3 265 877,82 грн., за 2022 рік - у розмірі 5 134 882,61 грн.
ОСОБА_3 , знаючи, що ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність та має певний дохід від такої діяльності, періодично з квітня 2022 року по квітень 2024 року зверталася до позивача з проханням позичити їй грошові кошти. Оскільки ОСОБА_2 у вказаний період перебувала в хороших та довірливих відносинах з відповідачем і при цьому маючи можливість допомогти відповідачу, запозичила останній грошові кошти з обов`язком їх повернути на першу вимогу, що підтверджується відповідними квитанціями.
Відповідач, звертаючись до позивача з проханням запозичити кошти, пояснювала це своєю підприємницькою діяльністю та потребою в обігових коштах, в тому числі для закупівлі товарів, оскільки є фізичною особою - підприємцем.
Переказ коштів позивачем на платіжні картки відповідача не оформлювались договорами позики у зв`язку з довірливими стосунками.
Відповідачка не повернула запозичених коштів, правові підстави для набуття відповідачем належних позивачеві коштів відсутні, ОСОБА_3 зобов`язана повернути ОСОБА_2 грошові кошти, а саме - 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро.
Позивач та відповідач не встановлювали строків повернення коштів, а тому ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з досудовою вимогою від 09.04.2025, яку відповідач отримала 24.04.2025, про повернення коштів, яке мало бути виконано до 01.05.2025 включно, однак зобов`язання не виконано. Тому сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 збільшується на 2554,11 грн. та 12,32 доларів США, з яких: 604,11 грн. - три проценти річних від простроченої суми; 1950,00 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 12,32 доларів США - три проценти річних від простроченої суми. Тому загальний розмір вимог позивача до відповідача складає 152554,11 грн., 3072,32 доларів США, та 10 Євро.
Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 : безпідставно набуті кошти в розмірі 150000,00 грн. (безпідставно набуте майно, суму основного боргу); 604,11 грн. (три проценти річних від простроченої суми); 1950,00 грн. (інфляційне збільшення суми боргу); 3060,00 доларів США (безпідставно набуте майно, суму основного боргу); 12,32 доларів США (три проценти річних від простроченої суми); 10,00 Євро (безпідставно набуте майно, суму основного боргу), судові витрати у справі по сплаті судового збору в сумі 2248,83 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12450,00 грн.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 25.11.2025 відмовлено в задоволенні позову.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_2 сплатила відповідачу ОСОБА_3 кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). 
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати , ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, стягнення понесених судових витрат. Покликається на те, що суд не надав належної правової оцінки зібраним доказам та поясненням сторін, безпідставно вважав дії позивачки суперечливими, у той час як повинен був з`ясувати доцільність перерахування коштів та відповідність перерахування коштів інтересами позивачки.
Представник відповідачки подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення суду залишити без змін.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
За період з квітня 2022 року по квітень 2024 року позивач ОСОБА_2 перерахувала на банківські картки відповідача ОСОБА_3 кошти в сумі 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро з призначенням платежу «Переказ власних коштів».
З долученої до матеріалів позовної заяви копії досудової вимоги встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з досудовою вимогою від 09.04.2025, яку відповідач отримала 24.04.2025 про повернення коштів, яке мало бути виконано до 01.05.2025 включно.
В період з березня 2023 року по березень 2025 року відповідач ОСОБА_3 перераховувала на особисті рахунки позивача ОСОБА_2 кошти в сумі еквівалентній 30077.92 доларів США.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня
2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти в розмірі 150000 грн., 30060 доларів США, 10 Євро, які належали позивачу, та які вона систематично, упродовж тривалого часу, різними платежами перераховувала на рахунок відповідача, не зазначаючи при цьому призначення платежу, не підлягають стягненню на її користь як безпідставно набуті, оскільки порушують принцип добросовісної поведінки – такої поведінки, яка не відповідає попереднім заявам або поведінці позивачки, яка знаючи про відсутність в неї зобов`язань, про що вона особисто стверджує, неодноразово здійснювала перерахування коштів на рахунок відповідачки. 
При цьому позивачка перераховувала відповідачу кошти тривалий час, а саме, у період часу квітня 2022 по квітень 2024 року.
Оскільки, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, витрат на правничу допомогу є похідними, суд правильно відмовив у стягненні цих витрат.
Аргументи апеляційної скарги про те, що саме відповідачка діяла недобросовісно, що ОСОБА_2 не мала наміру безповоротно віддавати кошти відповідачці, оскільки має на утриманні троє неповнолітніх дітей, що у відповідачки була потреба в додаткових коштах, що підтверджується поясненнями її представника зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, оцінки пояснень сторін у справі, необґрунтованих заперечень висновків суду, тому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженому рішенні, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що подану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді