ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/27045/24
адміністративне провадження № К/990/49077/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року (головуючий суддя Єфанова О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року (головуючий суддя Божко Л.А., судді: Дурасова Ю.В., Лукманова О.М.) у справі № 160/27045/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:
09.10.2024 ОСОБА_1 (далі також позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі також відповідач, ГУ ПФУ), в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 912400172204 від 22.08.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у перерахунку пенсії за віком із зарахуванням для обчислення пенсії за віком в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 10.09.2002 по 29.02.2024 згідно довідки № 206 від 21.06.2024 на підставі заяви № 589 від 14.08.2024;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:
з 01.08.2024 зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 10.09.2002 по 29.02.2024;
з 01.08.2024 перерахувати пенсію за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , із зарахуванням для обчислення пенсії за віком у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 10.09.2002 по 29.02.2024 та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.10.2025, відмовлено у задоволенні позову.
27.11.2025 на адресу Верховного Суду від позивачки надійшла касаційна скарга, у якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Верховного Суду від 02.03.2026 відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
11 березня 2026 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

IІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
В обґрунтування позову позивачка зазначає про протиправну відмову у перерахунку пенсії, оскільки вважає, що має всі необхідні документи для перерахунку пенсії із зарахуванням для обчислення пенсії за віком стажу в подвійному розмірі.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
14.08.2024 позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії за віком встановленого зразка через портал Пенсійного фонду України, що підтверджується заявою про призначення/перерахунок пенсії від 14.08.2024 та роздруківкою з порталу електронних послуг Пенсійного фонду України щодо прийняття до розгляду заяви про перерахунок пенсії № 589 від 14.08.2024 з переліком доданих документів.
До поданої через портал заяви були додані: паспорт, РНОКПП, трудова книжка НОМЕР_2 , довідка № 206 від 21.06.2024.
14.08.2024 позивачкою через портал електронних послуг Пенсійного фонду України відповідачу також було направлено заяву № ВЕБ-04001-Ф-С-24-133980 щодо перерахунку пенсії за віком згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
У зазначеній заяві щодо перерахунку пенсії за віком згідно із статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», поданій через портал електронних послуг Пенсійного фонду України, позивачка просила:
зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі для обчислення пенсії згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 10.09.2002 по 22.06.2024 на посаді медична сестра КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР» згідно із довідкою № 206 від 21.06.2024;
з 01.08.2024 перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком із зарахуванням для обчислення пенсії за віком у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 10.09.2002 по 22.06.2024 на посаді медична сестра КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР» згідно довідки № 206 від 21.06.2024.
Рішенням № 912400172204 від 22.08.2024 відповідач відмовив позивачці у перерахунку пенсії та зазначив:
«…Статтею 60 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі також Закон № 1788-XII) передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи подвійному розмірі.
У довідці № 206 від 21.06.2024 відсутня інформація про те, що Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради відноситься до закладів охорони здоров`я, що відповідають статті 60 Закону № 1788-XII.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсій до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Отже, період роботи з 10.09.2002 по 22.06.2024 можливо зарахувати в пільговому обчисленні, за умови надання уточнюючої довідки про те, що заклад (відділення) в якому працювала заявниця, віднесено до закладів охорони здоров`я відповідно до статті 60 Закону № 1788-XII, робота в яких дає право на обчислення стажу в подвійному розмірі».
Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка звернулася до суду.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій встановили, що згідно інформації з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР існує як Комунальна організація (установа, заклад). Засновник: Дніпропетровська обласна рада.
Основний вид діяльності за КВЕД: 87.20 Надання послуг догляду із забезпеченням проживання для осіб з розумовими вадами та хворих на наркоманію.
За позицією судів попередніх інстанцій, діяльність закладу КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР не пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
Також суди попередніх інстанцій зазначили, що зі змісту Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12.11.2002 № 892/7180, вбачається, що до багатопрофільних лікарняних закладів належить заклад з надання психіатричної допомоги (підпункт 1.1.1 пункт 1.1 розділ лікувально- профілактичні заклади цього Переліку).
Водночас зауважили, що законодавець чітко розділяє заклад з надання психіатричної допомоги (лікувально-профілактичні заклади) та інші установи, які безпосередньо обслуговують хворих.
З огляду на зазначене, суди дійшли висновку про відсутність підстав для поширення на позивачку положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ
Скаржник вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушення норм матеріального права та з недотриманням норм процесуального права.
Наполягає на неврахуванні судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у постановах від 11.02.2025 у справі № 160/8637/24, від 27.04.2023 у справі № 160/14078/22, від 20.04.2022 у справі № 214/3705/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 04.12.2019 у справі № 689/872/17 щодо необхідності зарахування для обчислення пенсії за віком періодів роботи у подвійному розмірі відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» як до 01.01.2004 так і після зазначеної дати.
Також зазначає про неврахування висновків Верховного Суду в постановах від 22.12.2021 у справі № 688/2916/17, від 08.06.2022 у справі № 510/1593/16.
З покликанням на статтю 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» акцентує увагу на тому, що до закладів з надання психіатричної допомоги відносяться інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
Вважає, що перелік закладів з надання психіатричної допомоги не є вичерпним, тобто таким може бути будь-який заклад та установа будь-якої форми власності , діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
З покликанням на статтю 4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» та статтю 1 ЗУ «Про соціальні послуги» стверджує, що заклад з надання психіатричної допомоги може надавати, у тому числі, і соціальні послуги в структурі психіатричної допомоги.
Скаржник звертає увагу, що згідно із Переліком закладів охорони здоров`я, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, визначено, що закладами охорони здоров`я є : 
1.лікувально - профілактичні заклади.
1.1. лікарняні заклади.
1.1.1. багатопрофільні: заклад з надання психіатричної допомоги.
Наполягає на тому, що на цей час психоневрологічні будинки-інтернати є медичними структурами, в яких працюють медичні працівники, що надають медичну допомогу. 
Ці заклади мають статус соціальних установ, які надають соціальні послуги й зобов`язані забезпечувати надання своїм підопічним медичної допомоги.
Відповідач вважає рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими. 
Доводи відповідача зводяться до покликанням на позицію судів попередніх інстанцій 

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відтак, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунок і виплата пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV), який набув чинності з 01.01.2004 року.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі, не менший, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, в довідці про підтвердження наявного стажу роботи № 206 від 21.06.2024 зазначено, що позивачка має право на пільгове пенсійне забезпечення за професією, посадою: сестра медична, що передбачена списком № 2 розділ XXIV підрозділ 24 г.
Пунктом « 24г» розділу XXIV «Охорона здоров`я та соціальна допомога» постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36 визначено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 мають працівники, які безпосередньо обслуговують хворих у будинках-інтернатах для психічно хворих, дитячих будинках-інтернатах для розумово відсталих дітей системи соціального забезпечення: молодші медичні сестри, молодші медичні сестри з догляду за хворими, сестри-господині.
В подальшому, постановою КМУ від 24.06.2016 № 461 передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 мають працівники, які безпосередньо обслуговують хворих у будинках-інтернатах для психічно хворих, дитячих будинках-інтернатах для розумово відсталих дітей системи соціального забезпечення - молодші спеціалісти з медичною освітою, молодші медичні сестри/молодші медичні брати, молодші медичні сестри/молодші медичні брати з догляду за хворими, сестри-господині/працівники з господарської діяльності закладу охорони здоров`я.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.08.2024 позивачкою через портал електронних послуг Пенсійного фонду України відповідачу було направлено заяву № ВЕБ-04001-Ф-С-24-133980 щодо перерахунку пенсії за віком згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням № 912400172204 від 22.08.2024 відповідач відмовив позивачці у перерахунку пенсії, зазначивши таке.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсій до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
З огляду на зазначене, відповідач вважає, що період роботи з 10.09.2002 по 22.06.2024 можливо зарахувати в пільговому обчисленні, за умови надання уточнюючої довідки про те, що заклад (відділення) в якому працювала заявниця, віднесено до закладів охорони здоров`я відповідно до статті 60 Закону № 1788-XII, робота в яких дає право на обчислення стажу в подвійному розмірі.
Відтак, період роботи позивачки з 10.09.2002 по 22.06.2024 на посаді медичної сестри не є спірним.
Проте відповідач вважає, що КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» не є закладом охорони здоров`я, що, на його думку, і є підставою для відмови в обчислені стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону № 1788-XII.
Відповідно до статті 60 Закону № 1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Отже, Законом передбачена можливість зарахування до стажу у подвійному розмірі роботи, зокрема, у закладах з надання психіатричної допомоги.
Згідно Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 № 892/7180, лікарняні заклади (підпункт 1.1 пункту 1) багатопрофільні (1.1.1.), серед яких: заклад з надання психіатричної допомоги.
Пунктом 6 Переліку до закладів охорони здоров`я віднесено установи/заклади системи соціального захисту населення. 
Згідно із пунктом 20 пояснень до Переліку закладів охорони здоров`я, установи/заклади системи соціального захисту населення - структурні підрозділи установ/закладів соціального захисту та/або їх відокремлені структурні підрозділи, які надають медичну допомогу громадянам похилого віку або особам з інвалідністю.
Відповідно до пункту 22 пояснень до Переліку закладів охорони здоров`я, заклад з надання психіатричної допомоги - психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
За змістом статті 1 Закону України від 22.02.2000 № 1489-III «Про психіатричну допомогу» (далі також Закон № 1489-III) психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.
заклад з надання психіатричної допомоги - психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги;
заклад соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, - юридична особа будь-якої форми власності, що надає соціальні послуги особам, які страждають на психічні розлади;
стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1489-III, психіатрична допомога надається закладами з надання психіатричної допомоги всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. 
Психіатрична допомога особам віком до 18 років у закладах з надання психіатричної допомоги надається окремо від повнолітніх осіб. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом частини першої статті 27 Закону № 1489-III професійні права, обов`язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються основами законодавства України про охорону здоров`я, цим Законом та іншими законами. Лікар-психіатр, інші працівники, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, мають право на пільги, встановлені законодавством України для осіб, зайнятих на важких роботах та з шкідливими і небезпечними умовами праці.
Відповідно до Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 № 957, психоневрологічний інтернат (далі - інтернат) є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті (далі - підопічні) (пункт 1).
Інтернат утворюється, реорганізується та ліквідується за рішенням місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (далі - засновник) (пункт 2).
У своїй діяльності інтернат керується Конституцією та законами України, Конвенцією про права осіб з інвалідністю, актами Президента України, Кабінету Міністрів України та Мінсоцполітики, іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положенням (пункт 3).
Пунктом 5 Типового положення визначено, що основними завданнями інтернату є:
1) забезпечення прав та інтересів підопічних, створення належних умов для проживання/перебування, соціально-побутового обслуговування, денної зайнятості (заняття творчістю, дозвілля, навчання, добровільна праця тощо) та надання медичної допомоги підопічним;
2) надання соціальних послуг підопічним (стаціонарний догляд, соціальна реабілітація, представництво інтересів).
Інтернат може надавати послуги з підтриманого проживання, паліативного/хоспісного та денного догляду, соціальної адаптації, кризового та екстреного втручання, консультування.
Інтернат може надавати безоплатні та платні соціальні послуги (в межах наявних можливостей) відповідно до законодавства.
Тарифи на платні соціальні послуги встановлюються інтернатом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2005 № 268 Про затвердження Порядку регулювання тарифів на платні соціальні послуги (Офіційний вісник України, 2005, № 15, ст. 759) і затверджуються засновником;
3) проведення комплексу реабілітаційних заходів відповідно до індивідуального плану реабілітації, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
Відповідно до пункту 7 Типового положення, підопічним гарантується, зокрема, надання медичної допомоги, у тому числі екстреної, за наявності медичних показань, консультації, стаціонарне лікування на базі закладів охорони здоров`я відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 14 Типового положення, медична допомога в інтернаті може надаватися у разі:
провадження господарської діяльності з медичної практики;
укладення договорів із закладами охорони здоров`я та/або медичними працівниками.
Інтернат може провадити господарську діяльність з придбання, перевезення, зберігання, використання та знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, дозволених до застосування в Україні.
Для провадження господарської діяльності з медичної практики та зберігання, перевезення, придбання, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, включених до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770 (Офіційний вісник України, 2000, № 19, ст. 789), інтернат одержує ліцензію у порядку, встановленому Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».
Згідно з інформацією зазначеною у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» ДОР існує як Комунальна організація (установа, заклад). Засновник: Дніпропетровська обласна рада.
Основний вид діяльності за КВЕД: 87.20 Надання послуг догляду із забезпеченням проживання для осіб з розумовими вадами та хворих на наркоманію.
За висновком судів попередніх інстанцій, законодавець чітко розділяє заклад з надання психіатричної допомоги (лікувально-профілактичні заклади) та інші установи, які безпосередньо обслуговують хворих.
Проте за змістом статті 1 Закону № 1489-III до закладу з надання психіатричної допомоги відносяться і інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
В межах цієї справи, судами попередніх інстанцій не витребувались та не досліджувалися статутні документи безпосередньо КЗ «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, не встановлювалися обставини щодо надання медичної допомоги установою на підставі договорів із закладами охорони здоров`я та/або медичними працівниками, наявність ліцензії, посадові обов`язки позивачки (надання послуг обслуговування та/або медичної допомоги).
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій передчасними.
За вимогами частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до приписів статей 73, 74 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а в разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Насамперед, законність рішення залежить від безумовної, точної відповідності його законам та іншим нормативно-правовим актам, що визначається перш за все правильною юридичною кваліфікацією взаємовідносин сторін та інших учасників справи.
Обґрунтованим рішення слід вважати тоді, коли суд повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Верховний Суд наголошує, що за критеріями обґрунтованості судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
Статтями 244, 245 КАС України передбачено, що суд у рішенні має вирішити у тому числі (…) питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Проте суди попередніх інстанцій при прийнятті рішень, не виконали вимоги статей 244, 245 КАС України у зв`язку із чим рішення судів не відповідають вимогам статті 242 КАС України, та є передчасними.
Своєю чергою суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За такого правового регулювання, саме суди першої та апеляційної інстанцій мають повно, об`єктивно та всебічного з`ясувати обставини справи та надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
За приписами статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
З огляду на викладене, Верховний Суд доходить висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатися обґрунтованими та законними, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 160/27045/24 скасувати.
Справу № 160/27045/24 направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін
Я.О. Берназюк
В.М. Шарапа