КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4170/2026
Справа № 376/560/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 лютого 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Сквирського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Коваленка О.М. в м. Сквира 15 жовтня 2025 року (повний текст ухвали виготовлено 28 жовтня 2025 року) про відмову у зверненні стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_5 про стягнення упущеної вигоди, за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів у вигляді упущеної вигоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 30 000 000 доларів США та 4473,33 грн., які знаходяться у ТОВ «МЛП-Чайка» та належать до виплаті ПАТ «Сбербанк росії», для задоволення вимог ОСОБА_1 за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року у справі № 376/560/23.
Заяву мотивував тим, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року у справі № 376/560/23 на його користь з відповідачів стягнуто солідарно збитки у формі упущеної вигоди в розмірі 30 000 000 доларів США, а також з кожного відповідача стягнуто 4473,33 грн. судового збору. На виконання рішення суду видано відповідні виконавчі листи. Незважаючи на набрання рішенням суду законної сили та його обов`язковість для відповідачів, станом на сьогодні рішення суду не виконано.
Враховуючи, що рішенням суду збитки стягнуто солідарно, позивач в силу приписів ч. 1 ст. 543 ЦК України вправі вимагати виконання солідарного обов`язку в повному обсязі від будь-якого з відповідачів, зокрема безпосередньо від Сбербанку росії.
За результатами ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12022100030002525 від 28 вересня 2022 року, стягувачу стало відомо, що Сбербанк росії надав кредит ТОВ «МЛП-Чайка» і такий кредит ТОВ «МЛП-Чайка» повністю не повернуло. 
Рішенням РНБОУ від 02 травня 2018 року, що було введено Указом Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018, до Сбербанку росії відповідно до Закону України «Про санкції» застосовано обмежувальний захід у вигляді запобігання виведенню капіталів за межі України. Крім того, КК України було доповнено ст. 111-1 «Колабораційна діяльність» та ст. 111-2 «Пособництво державі-агресору», із яких слідує, що передача ресурсів, в тому числі коштів на користь держави-агресора, є злочином, який карається відповідною санкцією.
Тобто будь-яка передача активів підприємству держави-агресора, навіть через третіх осіб та юридичних осіб, може підпадати під ознаки вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки, з відповідними правовими наслідками для осіб, які причетні до вчинення таких дій. 
Після запровадження санкційного режиму та вказаних обмежень у відношенні до Сбербанку росії платежі за договором від ТОВ «МЛП-Чайка» припинились, і наразі заборгованість ТОВ «МЛП-Чайка» перед Сбербанком росії за тілом кредиту становить 43 005 388,83 доларів США. Також до цього часу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про іпотеку, з якого випливає, що ТОВ «МЛП-Чайка» має зобов`язання перед ПАТ «Сбербанк росії» (сума основного зобов`язання 55 000 000 доларів США, строк виконання основного зобов`язання - 20 вересня 2023 року), і в якості забезпечення виконання цього зобов`язання ТОВ «МЛП-Чайка» передало в іпотеку на користь Сбербанку росії свій майновий комплекс за договором іпотеки від 16 грудня 2011 року. Зазначене свідчить про наявність неоспорюваної заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії».

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року та задовольнити заяву.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги пояснював, що ТОВ «МЛП-Чайка» не заперечує наявності заборгованості за договором від 29 вересня 2011 року № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії, що у тому числі підтверджується наданим суду наказом ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року «Про визнання та оцінку зобов`язань», втім, ТОВ «МЛП-Чайка» вважає, що кредитором за договором є не Сбербанк росії, а киргизька компанія ТОВ «Торугарт Трейдинг», якій Сбербанк росії відступив свої вимоги за договором на підставі договору уступки прав вимог від 14 жовтня 2022 року. 
Разом з тим, суди уже аналізували договір уступки та дійшли висновку про його нікчемність.
Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 320/45326/24 встановлено, що договір уступки суперечить приписам постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації», а отже, порушує публічний порядок та є нікчемним. Шостий апеляційний адміністративний суд погодився з висновками суду першої інстанції, залишивши рішення без змін.
Вважав, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та порушено ч. 1 ст. 440 ЦПК України, оскільки в оскаржуваній ухвалі зазначено, що зважаючи на відсутність відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення суду в частині стягнення збитків зі Сбербанку росії на користь позивача, суд доходить висновку про відмову в задоволенні заяви. 
Вказував, що зміст ч. 1 ст. 440 ЦПК України свідчить, що заява про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, може бути подана або стягувачем, або виконавцем. Визначення терміну стягувач міститься в ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», і в розумінні чинного законодавства стягувачем є будь-яка особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ, незалежно від того, чи пред`явлено такий документ до примусового виконання та чи відкрито за таким документом виконавче провадження з його примусового виконання. 
Враховуючи, що судове рішення набрало законної сили та судом на користь позивача видано виконавчий документ, позивач є стягувачем у розумінні ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та має право звернутися до суду із передбаченою ч. 1 ст. 440 ЦПК України заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження щодо боржника.
Просив врахувати, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, незалежно від того, чи реалізував стягувач своє право на пред`явлення виконавчого документа за таким рішенням до примусового виконання. Оскільки норма ч. 1 ст. 440 ЦПК України не ставить право стягувача на подання до суду заяви в залежність від наявності чи відсутності відкритого виконавчого провадження та не зобов`язує стягувача ініціювати таке виконавче провадження до подання заяви, висновки суду про протилежне є вочевидь помилковими і такими, що де-факто покладають на стягувача обов`язки, чинним законодавством не передбачені, що порушує ч. 1 ст. 19 Конституції України.
З огляду на те, що позивач набув статусу стягувача в момент складання судом виконавчого документа, а такий складається після набрання рішенням законної сили, а отже після початку стадії виконавчого провадження, заява від 02 травня 2025 року була подана до суду на стадії виконавчого провадження, складовим елементом якої якраз є примусове виконання судового рішення. Відтак, незалежно від того, хто б звернувся до суду з заявою в порядку ст. 440 ЦПК України, таке звернення у будь-якому разі пов`язане з виконанням рішення суду та здійснюється в межах виконавчого провадження за таким рішенням.
Вказував, що посилання суду на прийняту у неподібних правовідносинах постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 є помилковим та порушує ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Також суд першої інстанції порушив ч. 1 ст. 355 ЦПК України, оскільки всупереч наведеній нормі зазначив у оскаржуваній ухвалі, що ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції. Зазначення в ухвалі завідомо невірного порядку її апеляційного оскарження є черговим підтвердженням незаконності такої ухвали та наявності підставі для її скасування.

05 грудня 2025 року від ТОВ «МЛП-Чайка» надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником ОСОБА_6 , в якому Товариство просило визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що копію апеляційної скарги Товариство отримало лише 28 листопада 2025 року.
Зважаючи на дату отримання ТОВ «МЛП-Чайка» копії апеляційної скарги, що підтверджується матеріалами справи, відзив на апеляційну скаргу ТОВ «МЛП-Чайка» є таким, що поданий у встановлений судом строк, в зв`язку з чим апеляційний суд не вирішує питання про його продовження.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «МЛП-Чайка» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що заява про звернення стягнення на грошові кошти в порядку ч. 1 ст. 440 ЦПК України може подаватись лише у межах відкритого виконавчого провадження, і у процесі виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на грошові кошти, які належать боржнику від інших осіб, лише на підставі відповідної ухвали суду. Тобто ухвала суду про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є підставою для звернення на них стягнення у відповідному виконавчому провадженні, яке відкрите державним або приватним виконавцем, в тому числі за заявою стягувача.
Вирішуючи питання застосування ст. 440 ЦПК України, Касаційний цивільний суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 761/47759/19 в порядку застосування ч. 4 ст. 263 ЦПК України послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19, згідно з яким особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою.
Наводив правові висновки Верховного Суду в постановах від 17 січня 2023 року у справі № 904/1182/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 910/10579/19, від 12 травня 2021 року у справі № 910/8613/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 187/998/16, від 22 липня 2021 року у справі № 905/1642/19, зазначав, що таким чином, процесуальний механізм, закріплений у ст. 440 ЦПК України, ст. 336 ГПК України, регулює порядок реалізації повноваження виконавця згідно ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, що має неоспорювану заборгованість перед боржником у цьому виконавчому провадженні.
Звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, що має неоспорювану заборгованість перед боржником, спрямоване на сприяння і полегшення примусового виконання рішення суду та має відповідати та забезпечувати досягнення мети виконавчого провадження. За відсутності відкритого виконавчого провадження повноваження виконавця на звернення стягнення на грошові кошти третіх осіб згідно ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» через процесуальний механізм ст. 440 ЦПК України не можуть бути реалізовані. Додатково про це свідчить те, що зверненню виконавця до суду передає певна дія, а саме направлення відповідних запитів, метою яких є встановлення факту безспірності заборгованості та збирання доказів на підтвердження цього. Однак, за даними відкритої частини АСВП відсутні будь-які виконавчі провадження з примусового виконання судового рішення, за якими стягувачем був би ОСОБА_1 , а боржником ПАТ «Сбербанк росії».
Повідомляв, що виконавчий лист, виданий ОСОБА_1 , перебуває у матеріалах справи № 1:24-сv-03287-АТ, в межах якої Окружний суд США Південного округу Нью-Йорка вирішує питання визнання рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року для його подальшого виконання на території США. Тобто виконання рішення суду проводиться не в Україні, а у США, відповідно, відсутні підстави для розгляду заяви в порядку ст. 440 ЦПК України.
Вказував, що матеріали справи не містять доказів існування, розміру та безспірності заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка». Надані заявником платіжні доручення не містять підписів платника та обслуговуючого банку, що унеможливлює ідентифікацію їх автора та підтвердження достовірності змісту, надані заявником роздруківки виконані у програмі Word, яка дозволяє вільно створювати та змінювати будь-яку текстову або іншу інформацію, а також всі надані заявником документи, якими він намагається обґрунтувати існування розміру та безспірність заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», виконано іноземними мовами.
Зазначав, що ТОВ «МЛП-Чайка» жодного разу не підтверджувала існування заборгованості перед ПАТ «Сбербанк росії», зокрема у наказі від 31 грудня 2023 року «Про визнання та оцінку зобов`язань», а навпаки, послідовно дотримується позиції про відсутність таких зобов`язань.
Стверджував, що ПАТ «Сбербанк росії» не є кредитором ТОВ «МЛП-Чайка» у зобов`язанні, що виникло на підставі кредитного договору, оскільки листом від 08 лютого 2023 року ПАТ «Сбербанк росії» повідомило ТОВ «МЛП-Чайка» про те, що ПАТ «Сбербанк росії» усі права за договором про відкриття не відновлювальної кредитної лінії № 4431 від 29 вересня 2011 року з урахуванням усіх додаткових угод уступив на користь ТОВ «Торугарт Трейдинг», Киргизька Республіка. У липні 2025 року ТОВ «МЛП-Чайка» отримало повідомлення від компанії Victorium Investments and Co LTD (Маврикій), у якому остання повідомила про набуття прав кредитора за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від попереднього кредитора ТОВ «Торугарт Трейдинг».
Не погоджувався з твердженнями апелянта про начебто нікчемність договору відступлення права вимоги між ПАТ «Сбербанк росії» та ТОВ «Торугарт Трейдинг», оскільки адміністративні суди у справі № 320/45326/24 погодились із висновком податківців про те, що зобов`язання ТОВ «МЛП-Чайка» за кредитним договором є таким, що не підлягає погашенню. Отже, якщо брати до уваги судові рішення в справі № 320/45326/24, то ТОВ «МЛП-Чайка» не те щоб не має заборгованості перед ПАТ «Сбербанк росії», а взагалі не має заборгованості за кредитним договором перед будь-яким із кредиторів.
Зауважував, що висновків судів у справі № 320/45326/24 про нікчемність договору є правовою оцінкою, а не преюдицією, а отже не є обставиною, яка не підлягає доказуванню.
Вказував, що договір відступлення не підпадає під жодну із заборон, запроваджених Урядом у п. 1 постанови № 187, що навіть гіпотетично виключає підстави вважати його нікчемним. Рішення судів у справі № 320/45326/24 оскаржуються Товариством у Верховному Суді.
Звертав увагу, що звернення ОСОБА_1 із заявою про звернення стягнення на кошти має ознаки скоординованих дій для протиправного встановлення контролю над ТОВ «МЛП-Чайка», яке є підприємством з іноземними інвестиціями, захист яких гарантує Держава Україна. 

08 грудня 2025 року від ТОВ «МЛП-Чайка» також надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий іншим представником ОСОБА_7 ТОВ «МЛП-Чайка» вказувало на хибність доводів позивача з огляду на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 2-85/11, відповідно до якого особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження, проте ця особа до відкриття виконавчого провадження як юридичного процесу є лише стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні, які повноцінно реалізує лише у статусі стягувача як сторони відкритого виконавчого провадження, за виключеннями, передбаченими законодавством. 
Крім того, при застосуванні ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» необхідно враховувати безпосередньо назву статті ст. 15 та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої стягувач - це особа, яка є стороною виконавчого провадження, що ніяким чином не суперечить висновкам суду в оскаржуваній ухвалі.
Звертало увагу, що наразі існує стала судова практика щодо застосування ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 336 ГПК України, яка містить норми, аналогічні ст. 440 ЦПК України, підтверджена висновками Верховного Суду, згідно яких особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги про порушення судом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, вказувало, що суд в оскаржуваній ухвалі цілком вірно врахував та застосував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 з урахуванням їх застосування КЦС ВС у постанові від 19 вересня 2021 року у справі № 761/47759/19.
Вказувало, що оскільки зазначення в ухвалі невірного порядку апеляційного оскарження вочевидь не призвело до неправильного вирішення справи, твердження скаржника щодо підтвердження незаконності такої ухвали та наявності підстав для її скасування не заслуговує на увагу.
Щодо відсутності підстав звернення стягнення на грошові кошти, що належить ТОВ «МЛП-Чайка», наголошувало, що ПАТ «Сбербанк росії» не є кредитором ТОВ «МЛП-Чайка» за зобов`язаннями, що виникли на підставі договору про відкриття невідновлювальної кредитної лінії № 4431 від 29 вересня 2011 року, і в матеріалах справи містяться докази, надані ТОВ «МЛП-Чайка» на підтвердження цього факту. В той же час заявник не обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами обставини існування заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», її розміру та безспірності.

08 грудня 2025 року від третьої особи ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що за відсутності відкритого виконавчого провадження повноваження виконавця на звернення стягнення на грошові кошти третіх осіб згідно ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» через процесуальний механізм згідно ст. 440 ЦПК України не можуть бути реалізовані, а за даними відкритої частини АСВП відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження з примусового виконання рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/560/23, стягувачем у яких був би ОСОБА_1 , а боржником - ПАТ «Сбербанк росії».
Крім того, зважаючи, що на даний час вчиняються дії щодо виконання рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/560/23 у США, звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є нічим іншим, як намаганням подвійного виконання рішення суду.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подані заперечення проти доводів ТОВ «МЛП-Чайка» на апеляційну скаргу, у якому заявник посилався на відсутність підстав для продовження процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, наводив власні аргументи проти доводів ТОВ «МЛП-Чайка» щодо нібито відсутності у позивача права на звернення до суду у порядку ст. 440 ЦПК України, щодо нібито відсутності у матеріалах справи доказів існування, розміру та безспірності заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка», щодо нібито неналежності до доказів платіжних доручень, щодо нібито неналежності до доказів документів, складених іноземною мовою, щодо нібито відсутності заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед Сбербанком росії, щодо нібито некоректної оцінки позивачем наказу ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року «Про визнання та оцінку зобов`язань», щодо нібито помилковості ототожнення позивачем преюдиціальних обставин та правових висновків судів у справі № 320/45326/24, щодо нібито помилковості висновків судів у справі № 320/45326/24 стосовно нікчемності договору уступки, щодо нібито підтвердження судами у справі № 320/45326/24 факту відсутності заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед Сбербанком росії, щодо нібито наявності у зверненні позивача ознак скоординованих дій для протиправного встановлення контролю над ТОВ «МЛП-Чайка».

Також ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направлено додаткові пояснення щодо відзиву ТОВ «МЛП-Чайка» на апеляційну скаргу, подані представником ОСОБА_7 , вказував, що враховуючи несвоєчасне подання до суду відзивів ТОВ «МЛП-Чайка», такі відзиви повинні бути залишені без розгляду на підставі ст. 126 ЦПК України.
Зазначав, що Верховний Суд у постанові № 2-85/11 вважає стягувачем будь-яку особу, на користь якої видано виконавчий документ, незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження, та розрізняє права стягувача в залежності від того, коли (до чи після відкриття виконавчого провадження) такі права реалізуються, 
Вказував, що постанова Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 761/47759/19 також не може вважатися релевантною до спірних правовідносин, оскільки у даній справі розглядалося питання звернення стягнення на кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, уже за відкритого виконавчого провадження.
Вказував, що відзив ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, поданий 08 грудня 2025 року, має бути залишений без розгляду як такий, що поданий з порушенням десятиденного строку, який спливав 28 листопада 2025 року.
Надавав пояснення щодо доводів ОСОБА_5 про нібито наявність у позивача наміру здійснити подвійне виконання рішення суду, вказував, що не має ані наміру, ані можливості подвійного виконання і прагне лише домогтися повного виконання рішення суду у будь-якій з доступних юрисдикцій.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо залишення без розгляду відзивів на апеляційну скаргу в зв`язку з пропуском строку їх подання, апеляційний суд враховує, що копія ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги були направлені учасникам справи 28 листопада 2025 року, що підтверджується супровідним листом на а. с. 97 т. 3, в зв`язку з чим останнім днем строку для подання відзиву на апеляційну скаргу було 08 грудня 2025 року, якого ТОВ «МЛП-Чайка» і третя особа ОСОБА_5 дотримались, в зв`язку з чим вищевикладені доводи ОСОБА_1 були відхилені апеляційним судом як необґрунтовані. 

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, що має заборгованість перед боржником, суд першої інстанції виходив із того, що того, що суд вправі розглядати відповідні заяви по суті в порядку ст. 440 ЦПК України тільки за наявності відкритого виконавчого провадження.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Сквирського районного суду Київської області знаходилася справа № 376/560/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_5 про стягнення упущеної вигоди, за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів у вигляді упущеної вигоди.
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ «Сбербанк росії» на користь ОСОБА_1 збитки у формі упущеної вигоди у розмірі 30 000 000 доларів США, а також стягнуто з кожного із відповідачів на користь позивача 4473,33 грн. судового збору.
29 вересня 2011 року ТОВ «МЛП-Чайка» та ПАТ «Сбербанк росії» уклали договір № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії, з додатковими угодами до нього. Відповідно до п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 11 від 02 квітня 2019 року, Сбербанк росії зобов`язався надати ТОВ «МЛП-Чайка» грошові кошти, відкрити невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у 55 000 000 доларів США. Сторони домовились, що датою повного погашення кредиту є 20 вересня 2023 року (п. 6.1 договору в редакції додаткової угоди № 11 від 02 квітня 2019 року) (а. с. 21 т. 1). 
На а. с. 37 - 70 т. 1 наявні копії непідписаних платіжних доручень, за змістом яких ТОВ «МЛП-Чайка» здійснювало погашення заборгованості по кредитному договору № 4431 від 29 вересня 2011 року на користь ПАТ «Сбербанк росії».
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 вересня 2024 року, 16 грудня 2011 року приватним нотаріусом Біккінєєвою І.А. зареєстровано заборону відчуження на належне ТОВ «МЛП-Чайка» нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 16 грудня 2011 року, строк виконання основного зобов`язання 20 вересня 2023 року, розмір основного зобов`язання 55 000 000 доларів США, особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ПАТ «Сбербанк росії» (а. с. 71 зворот т. 1).
За змістом договору іпотеки, укладеного 16 грудня 2011 року ТОВ «МЛП-Чайка» та ПАТ «Сбербанк росії», договір укладено на забезпечення виконання основного зобов`язання, яким є договір № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року (а. с. 73 - 76 т. 1).
На а. с. 122 т. 2 знаходиться копія листа ПАТ «Сбербанк росії» на адресу ТОВ «МЛП-Чайка» від 08 лютого 2023 року, яким повідомлено про укладення ПАТ «Сбербанк росії» із ТОВ «Торугарт Трейдинг» (Киргизька Республіка) договору відступлення прав вимоги № 4917 від 14 жовтня 2022 року, за умовами якого банк відступає всі майнові права (вимоги) до ТОВ «МЛП-Чайка» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431 з урахуванням всіх додаткових угод. У відповідності до договору відступлення і актом приймання-передачі прав, що відступлені, від 22 грудня 2022 року виконання зобов`язань за кредитним договором належить цесіонарію. На підставі ч. 2 ст. 354 ЦК рф іпотека, оформлена за договором іпотеки, вважається припиненою. У зв`язку з викладеним, заставодавець за договором іпотеки має право звернутися із заявою до уповноваженого органу з метою припинення реєстраційного запису про обтяження, що виникло на підставі договору іпотеки, у відповідному реєстрі, а також вчинити інші дії, спрямовані на припинення дії обтяжень, зареєстрованих у зв`язку з договором іпотеки.
Наказом ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року № 969/2-ІА3, враховуючи п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» від 03 березня 2022 року, враховуючи вимоги п. 14, 15, 17 постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022 року затверджено рішення інвентаризаційної комісії, викладене в акті № 1 від 31 грудня 2023 року, а саме кредиторську заборгованість на користь ПАТ «Сбербанк росії» згідно договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року (з відповідними змінами та доповненнями) з ПАТ «Сбербанк росії» в сумі 1 100 987,07 доларів США, що складає 41 818 131,29 грн., визнано такою, що не підлягає погашенню, виключено із складу зобов`язань та включено її в повному обсязі до складу доходу за 2023 рік; кредиторську заборгованість перед ТОВ «Торугарт Трейдинг» згідно додаткової угоди № 13 до договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року визнано зобов`язанням в сумі 26 218 052,53 долари США, що складає 995 824 558,42 грн. (а. с. 128 зворот т. 1).
На а. с. 37 - 56 т. 2 знаходиться копія рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 320/45326/24, яким відмовлено у позові ТОВ «МЛП-Чайка» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 16 липня 2024 року № 346050702 у частині п. 1, яким установлено заниження суми доходу за 2023 рік на 995 824 558,42 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, під час апеляційного перегляду ТОВ «МЛП-Чайка» надано нові докази, а саме копію угоди про прощення боргу від 16 грудня 2025 року, укладеної між Victorium Investments and Co Ltd. та ТОВ «МЛП-Чайка».
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Водночас, наданий позивачем доказ (копія угоди від 16 грудня 2025 року) не існував на момент постановлення ухвали судом першої інстанції та не досліджувався ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати новий доказ як доказ, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Порядок звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, визначений у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин першої-четвертої статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику. Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку. Готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих. На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, визначено статтею 440 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 440 ЦПК України суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.
За заявою стягувача суд може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах)/електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.
Одночасно суд вирішує питання про зустрічне забезпечення та про заборону такій особі вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед боржником та (або) зупиняє виконання судового рішення, згідно з яким з такої особи на користь боржника стягуються грошові кошти в межах загальної суми стягнення, до закінчення розгляду питання про звернення стягнення на грошові кошти.

Аналогічні положення щодо звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, містяться також в статті 336 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 вересня 2025 року у справі № 905/865/22 зазначено, що системний аналіз положень статті 53 Закону України «При виконавче провадження», статті 336 ГПК України свідчить про те, що такий спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений законодавцем для неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, виключно, з метою фактичного виконання рішення суду.

При розгляді заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, відповідно до статті 336 ГПК України предметом дослідження суду має бути факт наявності заборгованості, що повинен підтверджуватися доказами, які відповідають вимогам статей 76-79 ГПК України, зокрема, це може бути відповідне рішення суду та факт беззаперечності заборгованості особи, якій належать кошти, на які виконавець просить звернути стягнення. При розгляді такої заяви судам необхідно враховувати, що факт існування заборгованості не обов`язково має підтверджуватись судовим рішенням. За відсутності такого рішення суд має надати власну оцінку доводам заявника щодо наявності відповідної заборгованості, її розміру, а також з`ясувати обставини дотримання строку позовної давності для відповідної вимоги боржника до особи, яка має заборгованість перед ним (подібні висновки наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 910/5300/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 липня 2018 року у справі № 925/1048/17, від 01 серпня 2019 року у справі № 927/313/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 902/1260/15, від 06 лютого 2020 року у справі № 913/381/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 913/526/17, від 13 серпня 2021 року у справі № 910/20504/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 910/11124/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 910/3600/22).

За змістом статті 53 Закону України «При виконавче провадження» та статті 336 ГПК України спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений задля неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій виключно з метою фактичного виконання рішення суду. Положення зазначених статей не є імперативними. У суду є повноваження обирати між альтернативами підстав відмови або задоволення заяви. Предметом дослідження під час розгляду останньої відповідно до статті 336 ГПК України має бути наявність заборгованості, підтвердженої доказами, зокрема відповідним рішенням суду, та беззаперечність заборгованості особи, якій належать кошти, на які просять звернути стягнення (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 913/869/14).

Спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент звернення особи із заявою в порядку статті 336 ГПК України боржник мав заборгованість перед кредитором, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначає заявник, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на момент такого звернення (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 902/831/23).

Встановивши, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/560/23, стягувачем у яких був би ОСОБА_1 , а боржником ПАТ «Сбербанк росії», що в судовому засіданні підтвердили представники заявника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в задоволенні заяви, зважаючи на відсутність відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення у справі № 376/560/23 та відповідно відсутність встановлених виконавцем у межах такого виконавчого провадження відомостей про належне боржнику майно, що перебуває у ТОВ «МЛП-Чайка», та майно чи кошти, яке ТОВ «МЛП-Чайка» повинне передати боржнику.

Таке судове рішення узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (провадження № 12-146гс19), належно врахованими судом першої інстанції, згідно яких особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою.

Натомість, доводи апеляційної скарги, з посиланням на зміст ч. 2 ст. 15 ЦПК України, що оскільки рішення суду набрало законної сили та судом на користь позивача видано виконавчий документ, позивач є стягувачем в розумінні чинного законодавства та має право звернутися до суду з передбаченою ч. 1 ст. 440 ЦПК України заявою незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження щодо боржника, ґрунтуються на довільному тлумаченні ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права, яке суперечить вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду, та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 

При цьому, хибно зазначаючи в апеляційній скарзі про нерелевантність цих висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19, до спірних правовідносин, заявник залишає поза увагою, що на цю ж постанову, зазначаючи про формування сталої судової практики Верховного Суду у спірних правовідносинах, він сам посилався у заяві про звернення стягнення на грошові кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, а тому заперечення ним релевантності цих висновків, які суд першої інстанції врахував у оскаржуваній ухвалі, є проявом процесуального естопелю та не відповідає принципу добросовісності. 

Крім того, перевіряючи доводи заявника про безспірність заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», апеляційний суд враховує, що на підтвердження обставин часткового погашення заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431 ОСОБА_1 надано копії непідписаних платіжних доручень, а також копію платіжного документа, складеного іноземною мовою без надання перекладу (а. с. 37 - 70 т. 1), в зв`язку з чим такі документи не можна визнати належними та допустимими доказами заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», в тому числі станом на час звернення ОСОБА_1 з даною заявою до суду.

Разом із тим, за змістом наявного в матеріалах справи листа банку, 14 жовтня 2022 року ТОВ «Торугарт Трейдинг» та ПАТ «Сбербанк росії» уклали договір відступлення прав вимоги № 4917, за умовами якого банк відступає всі майнові права (вимоги) до ТОВ «МЛП-Чайка» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431 з урахуванням всіх додаткових угод, і що на підставі даного договору ТОВ «Торугарт Трейдинг» набуло право вимоги до ТОВ «МЛП-Чайка» замість ПАТ «Сбербанк росії» (а. с. 122 т. 2), доводи ОСОБА_1 про нікчемність такого договору є необґрунтованими.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що суди в межах адміністративної справи № 320/45326/24 уже аналізували договір уступки та дійшли висновку про його нікчемність, апеляційний суд констатує, що у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року в зазначеній справі висновки суду першої інстанції про нікчемність договору відступлення прав вимоги № 4917 від 14 жовтня 2022 року відсутні. Крім цього, такі обставини не підлягали встановленню в межах розгляду справи № 320/45326/24 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, а заявник ОСОБА_1 не був стороною у цій справі. 

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

За даних обставин, апеляційний суд також не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, що встановлена рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року в справі № 320/45326/24 обставина нікчемності договору не підлягає повторному доказуванню. 

Посилання ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 320/45326/24 відхиляються апеляційним судом, оскільки станом на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали від 15 жовтня 2025 року така постанова ще не була прийнята, а отже не може враховуватись як доказ в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України. 

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що наказом ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року № 969/2-ІА3, враховуючи п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» від 03 березня 2022 року, враховуючи вимоги п. 14, 15, 17 постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022 року затверджено рішення інвентаризаційної комісії, викладене в акті № 1 від 31 грудня 2023 року, а саме кредиторську заборгованість на користь ПАТ «Сбербанк росії» згідно договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року (з відповідними змінами та доповненнями) з ПАТ «Сбербанк росії» в сумі 1 100 987,07 доларів США, що складає 41 818 131,29 грн., визнано такою, що не підлягає погашенню, виключено із складу зобов`язань та включено її в повному обсязі до складу доходу за 2023 рік; кредиторську заборгованість перед ТОВ «Торугарт Трейдинг» згідно додаткової угоди № 13 до договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року визнано зобов`язанням в сумі 26 218 052,53 долари США, що складає 995 824 558,42 грн. (а. с. 128 зворот т. 1).

Наведене дає підстави для висновку, що заборгованість ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431, в рахунок якої ОСОБА_1 просив звернути стягнення на грошові кошти ТОВ «МЛП-Чайка» в порядку ст. 440 ЦПК України, повністю заперечується не лише ТОВ «МЛП-Чайка», а й ПАТ «Сбербанк росії», яке відступило своє право вимоги на користь нового кредитора. 

Доводи апеляційної скарги, що ТОВ «МЛП-Чайка» не заперечує наявності заборгованості за договором, а лише вважає, що кредитором за договором є не ПАТ «Сбербанк росії», а інша особа, не ґрунтуються на положеннях ст. 440 ЦПК України та доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

В той же час заявник не обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами обставини існування заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», її розміру та безспірності.

Апеляційний суд також звертає увагу на суперечливість позиції заявника, який, посилаючись на застосування санкцій до ПАТ «Сбербанк росії», а саме обмежувального заходу у вигляді запобігання виведенню капіталів за межі України, та доповнення КК України статтею 111-2 «Пособництво державі-агресору», за змістом якої передача матеріальних ресурсів на користь держави-агресора є злочином, який карається відповідною санкцією, - одночасно вважає залишок коштів, які підлягали передачі ТОВ «МЛП-Чайка» на користь ПАТ «Сбербанк росії», однак не були передані внаслідок запровадження зазначених обмежувальних заходів з боку держави та запровадженням кримінальної відповідальності за такі дії, чинною заборгованістю ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії» в розумінні ст. 440 ЦПК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зазначив завідомо невірний порядок оскарження ухвали, що є черговим підтвердженням її незаконності та наявності підстав для її скасування, апеляційний суд враховує, що помилкове зазначення судом порядку апеляційного оскарження шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції не завадило ОСОБА_1 реалізувати право апеляційного оскарження належним чином, не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції по суті поданої заяви, а тому зазначений процесуальний недолік не може вважатись передбаченою законом підставою для скасування правильної ухвали суду. 

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 25 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.