ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9434/25  Номер провадження 22-ц/814/1152/26	Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
на рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2025 року, постановлене суддею Бугрій В.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
23.06.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 441 501,03 грн.
В обґрунтування підстав позову зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 (справа №440/7130/23) визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області та зобов`язано управління здійснити із 01.12.2019 перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ДУ «Територіальне об`єднання МВС України по Полтавській області» №33/37-4/8235 від 05.05.2023 про розмір грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського станом 19.11.2019, виходячи із 90% грошового забезпечення, а також провести виплати з урахуванням раніше сплачених сум. 
На виконання указаного судового рішення відповідачем проведено перерахунок пенсії, за яким сума доплати (заборгованості) пенсії за період із 01.12.2019 по 30.10.2023 склала 441 501,03 грн. Однак зазначена сума не була виплачена на картковий (пенсійний) рахунок позивача, відкритий в установі банку.
Зазначає, що протиправними діями відповідача, які виразилися у невиплаті нарахованої доплати (заборгованості) пенсії за рішенням суду та безсиллі щодо судового контролю з його виконання, йому спричинена моральна шкода. Остання полягає у душевних стражданнях та хвилюваннях, зумовлених необхідністю повторно звертатися до суду за захистом порушеного відповідачем конституційного права на належний розмір допомоги (пенсії). Також щоразу при зверненні до ГУ ПФУ в Полтавській області чи до суду погіршується його стан здоров`я, виникає тривожність, нервовість, що супроводжується підняттям тиску, яке тягне за собою медичне лікування та витрату коштів на придбання ліків. 
Із підстав викладеного, вважає заявлений до стягнення розмір моральної шкоди 441 501,03 грн розумним та справедливим. 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 09.10.2025 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
При постановленні рішення районний суд виходив із підстав доведеності, що унаслідок порушення відповідачем пенсійних прав позивача останньому завдано значних душевних страждань. Враховуючи характер і тривалість вчиненого правопорушення, а також глибину завданих позивачеві душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд першої інстанції визнав достатньою сатисфакцію відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. У іншій частині позову відмовлено з підстав його необґрунтованості.
Відповідач ГУ ПФУ в Полтавській області оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким закрити провадження у справі.
Зазначає, що предметом цього позову є вимога про стягнення із ГУ ПФУ в Полтавській області за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, завданої невиплатою коштів. Такий спір, із огляду на суб`єктний склад сторін та характер спірних правовідносин, належить до юрисдикції адміністративних судів. Обставини викладеного підтверджуються позицією Верховного Суду, сформованою у справі №554/1326/24.
Звертає увагу, що фінансування пенсій особам, яким призначена пенсія відповідно Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із 01.04.2021 здійснюється з рахунку Пенсійного фонду України централізовано, без перерахунку відповідних коштів на рахунок Головного управління.
Зазначає, що з метою виконання судового рішення Головне управління зверталося із відповідними запитами до Пенсійного фонду України, який повідомив, що нараховані на виконання рішень суду кошти підлягають виплаті в межах затверджених бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду. Таким чином, рішення суду виконано добровільно у межах покладених на ГУ ПФУ в Полтавській області зобов`язань з урахуванням норм чинного законодавства та відповідно до документів пенсійної справи. Тоді як згідно зі сталою позицією Верховного Суду, зокрема, сформованою у справі №420/70/19 від 07.11.2019, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 30.12.2025.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (частина перша статті 368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ, посвідчення серії НОМЕР_1 ./а.с.13/
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 у справі №440/7130/23 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у проведенні з 01.12.2019 перерахунку основного розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Державної установи «Територіальне об`єднання МВС України по Полтавській області» від 05.05.2023 №33/37-4/8235 про розмір грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського станом на 19.11.2019.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Державної установи «Територіальне об`єднання МВС України по Полтавській області» від 05.05.2023 №33/37-4/8235 про розмір грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського станом на 19.11.2019, виходячи з 90% грошового забезпечення, а також провести виплати з урахуванням раніше сплачених сум./а.с.15-17/
30.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області та до Пенсійного Фонду України із запитом про надання інформації, зокрема: 1) чи буде виконано рішення суду в частині зобов`язального характеру щодо виплати нарахованої доплати (заборгованості) пенсії за період із 01.12.2019 по 30.10.2023 у визначеному розмірі 441501,03 грн? 2) якщо так, надати підтверджуючий документ про виплату заборгованості доплати пенсії за період із 01.12.2019 по 30.10.2023? 3) якщо ні, повідомив про його намір звернутися до суду за захистом свого права про відшкодування завданої шкоди у зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили./а.с.19/
10.06.2025 ГУ ПФК в Полтавській області листом 9739-9423/С-02/8-1600/25 повідомлено, що судові рішення виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених обов`язків. Головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються на забезпечення виплат по зазначеній бюджетній програмі є Міністерство соціальної політики України, Пенсійний Фонд України - відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня.
Головному управлінню ПФУ в Полтавській області Пенсійним Фондом України доведено план заходів і видатків на 2024 рік, яким передбачено фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в сумі 25263,30 грн.
Профінансовано виплату заборгованості по рішеннях суду, які набрали законної сили у період по 19.11.2020.
Відтак, виплата коштів на виконання судових рішень здійснюватиметься в порядку черговості в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.
Бюджет ПФУ на 2025 рік на даний час не затверджено. Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті ПФУ на 2025 рік після його затвердження.
ГУ ПФУ в Полтавській області уся заборгованість з пенсійних виплат на виконання рішень суду облікована в підсистемі «Реєстр судових рішень» Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійний Фонд України.
Доплата пенсії за рішенням суду внесена до підсистеми «Реєстр судових рішень» та облікована №514224./а.с.20/
10.06.2025 ПФУ здійснено розрахунок на доплату (виплату, утримання) пенсії, за пенсійною справою №948235 пенсіонера ОСОБА_1 , за яким розмір стягнення склав 441501,03 грн. Виплату пенсії, перерахованої на виконання рішення суду, розпочато з 01.11.2023 у розмірі 16591,30 грн. Профінансовано виплату заборгованості по рішеннях суду, які набрали законної сили у період по 19.11.2020./а.с.22,23/
Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд із того, що внаслідок протиправних дій з боку відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у тривалому позбавленні останнього права на отримання грошових коштів, які стягнуті на його користь судовим рішенням. Із огляду на викладене, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції оцінив моральні страждання позивача у розмірі 5 000,00 грн. У іншій частині позов районний суд визнав необґрунтованим.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції, в оскаржуваній частині погоджується, з огляду на наступне.
Стосовно віднесення заявленого спору до юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів зазначає наступне
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно із пунктом першим частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цьому приписі термін «суб`єкт владних повноважень» згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України позначав орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України передбачає, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Із огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №607/15692/19, сформовано висновок, згідно якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Проте таку вимогу справді не завжди можна розглядати за правилами цивільного судочинства. Так, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (частина п`ята статті 21 КАС України).
Із матеріалів справи убачається, що позивачем заявлено позовні вимоги виключно щодо відшкодування моральної шкоди, за змістом позовної заяви слідує, що позивач дії чи рішення відповідача у даній справі не оскаржує. Отже, немає підстав стверджувати, що заявлена у даній справі вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду колегія суддів не бере до уваги, оскільки наведені апелянтом висновки не є релевантними обставинам даної справи.
Стосовно наявності порушеного права та його судового захисту в межах, які апеляційним судом переглядаються, колегія суддів ураховує наступне
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно із якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №761/24143/19 від 10.02.2021.
Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованій у справі №197/1330/14-ц від 20.01.2021, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України. Унаслідок викладеного районний суд ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача правильність таких висновків не спростовують, оскільки сам факт здійснення відповідачем перерахунку не свідчить про належне виконання судового рішення, тривала затримка виплати за яким не може бути виправдана відсутністю бюджетних асигнувань. При цьому апеляційний суд враховує наступне. 
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26.04.2005 у справі «Сокур проти України», заява №29439/02, та від 19.02.2009 у справі «Крищук проти України», заява №1811/06).
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява №36813/97, пункти 203-204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява №21071/05, пункт 50). 
Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 07.05.2002 в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду зазначеною у постанові від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц.
Із підстав викладеного, враховуючи фактичні обставини справи, якими установлено невиконання судового рішення в частині виплати усіх відповідних сум, а також відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували належність виконання зобов`язання на час розгляду справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач має право на грошове відшкодування моральної шкоди. 
При цьому апеляційний суд враховує особливості впливу на позивача подій тривалої неправомірної бездіяльності, змін у його житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості, та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо поважності причин невиконання судового рішення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справах: «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак