ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 р. 	Справа № 440/4854/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/4854/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням уточнення, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 18.01.2025 без використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022р., 01.01.2023р., 01.01.2024р., 01.01.2025р;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основне, додаткове, одноразові виплати, індексація) за період 14.06.2022 по 18.01.2025 з використанням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., 01.01.2023р., 01.01.2024р., 01.01.2025р. на відповідний тарифний коефіцієнт та з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2025 рік за 1 день та 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2025 рік за 1 день та 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного окружного суду від 11.11.2025 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 18.01.2025 без використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022року, 01.01.2023року, 01.01.2024року, 01.01.2025 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основне, додаткове, одноразові виплати, індексація) за період 14.06.2022 по 18.01.2025 з використанням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022року, 01.01.2023року, 01.01.2024року, 01.01.2025року на відповідний тарифний коефіцієнт та з урахуванням раніше виплачених сум.
В інший частині позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Держаний бюджет на 2022 рік», Законом України «Про Держаний бюджет на 2023 рік» зазначив, що діяв відповідно до п.4 Постанови КМУ №704 у редакції, чинній на той час, яка передбачала визначення посадових окладів та окладів за званням шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на тарифний коефіцієнт. Це, на думку апелянта, підтверджується довідкою-витягом з розрахунково-платіжних відомостей від 09.05.2025 №265/1. Отже, вимоги про застосування прожиткового мінімуму на 01.01.2022 та 01.01.2023 є необґрунтованими, а суд, задовольняючи їх, не врахував чинну редакцію п.4 Постанови №704.
З приводу нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 20.05.2023–18.01.2025 апелянт, посилаючись на набрання чинності Постановою КМУ №481 (з 20.05.2023), якою змінено п.4 Постанови №704 і встановлено фіксовану розрахункову величину 1762 грн для обчислення посадових окладів та окладів за званням (через множення на тарифні коефіцієнти), замість прив`язки до прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного року, стверджує, що у ВЧ НОМЕР_1 не було правових підстав застосовувати прожитковий мінімум 2023–2025 років. Аналогічний підхід, як зазначає апелянт, викладений у постанові Верховного Суду від 21.08.2025 у справі №520/22317/23.
Крім того, відповідач стверджує про пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 122 КАС України у взаємозв`язку з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції після змін, внесених Законом №2352-ІХ), з позовними вимогами за період з 14.06.2022 по 19.05.2023.
Вказує, що про розмір та складові свого грошового забезпечення позивач, як особа, яка щомісячно його отримувала, дізнавався або повинен був дізнаватися в момент кожної відповідної виплати, тобто безпосередньо у 2022–2023 роках, а після завершення карантину 30.06.2023 перебіг тримісячного строку звернення до суду, на думку апелянта, розпочався з 01.07.2023. Водночас до суду позивач звернувся лише 11.04.2025, що, на переконання відповідача, свідчить про пропуск установленого законом строку.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , проходив військову службу: 30.04.2022 - 13.06.2022 – військова частина НОМЕР_2 ; 14.06.2022 - 18.01.2025 - військова частина НОМЕР_1 .
14.07.2022 року солдат ОСОБА_1 при виконанні бойового завдання в районі населеного пункту Просяна Синельниківського району Дніпропетровської області, внаслідок ракетного удару з боку противника отримав поранення, про що військовою частиною видана довідка від 11.09.2024 року № 5460.
Внаслідок отриманого поранення ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні: 15.07.2022 - 28.07.2022 – в/ч НОМЕР_3 (виписний епікриз № 2457); 28.07.2022 – 29.07.2022 – КНП Міська лікарня № 7 ЗМР (виписний епікриз № 2224).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 6-РС від 14.01.2025 року солдата ОСОБА_1 звільнено у запас через сімейні обставини.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 18 від 18.01.2025 року солдата ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем. 
Відповідач провів нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу без використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним законом України про державний бюджет України. Грошове забезпечення позивача розраховано на підставі показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., а не на 01 січня кожного нового поточного календарного року.
Крім того, відповідачем виплачена компенсація за щорічну основну відпуску за 2022 не в повному розмірі та не виплачена за 2025 рік. Також, відповідачем не виплачена компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2025 рік. Відповідачем не виплачена додаткова винагорода у збільшеному до 100000 грн розмірі за час стаціонарного лікування внаслідок отриманого 14.07.2022 року поранення.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача, що полягає у не проведенні нарахування на виплати грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, зокрема, з 14.06.2022 по 18.01.2025, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової винагороди, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 18.01.2025 із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами про Державний бюджет України на відповідні роки станом на 1 січня кожного календарного року, суд першої інстанції виходив з того, що після втрати чинності пунктом 6 Постанови КМУ №103 та відновлення з 29.01.2020 дії пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції, розрахунок посадових окладів та окладів за військовим званням має здійснюватися шляхом множення саме актуального прожиткового мінімуму на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд дійшов висновку, що застосування відповідачем фіксованої величини прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 призвело до заниження розміру грошового забезпечення позивача, що суперечить вимогам статті 9 Закону №2011-XII та пункту 4 Постанови №704 у редакції, чинній після 29.01.2020, а тому порушене право підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення (основного, додаткового, одноразових виплат, індексації) за період 14.06.2022 по 18.01.2025 з використанням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022року, 01.01.2023року, 01.01.2024року, 01.01.2025року на відповідний тарифний коефіцієнт та з урахуванням раніше виплачених сум.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2025 рік , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пунктів 1, 2 та абзацу першого пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII право на щорічну основну відпустку в році звільнення виникає з розрахунку 1/12 її тривалості за кожний повний місяць служби. Оскільки позивач був звільнений 18.01.2025 та не прослужив повного місяця у році звільнення, підстав для нарахування компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2025 рік у нього не виникло.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність неврегульованого порушення прав позивача в цій частині, так як після внесення змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2025 №71 було здійснено перерахунок кількості невикористаних днів додаткової відпустки з 28 до 42 діб, а у травні 2025 року позивачу фактично виплачено відповідну грошову компенсацію у сумі 9606,94 грн, що підтверджується довідкою-витягом від 04.06.2025 №919. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині нарахування та виплати додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі за період з 14.07.2022 по 29.07.2022, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог Постанови №168 та Порядку №260 виплата такої винагороди здійснюється на підставі наказу командира за наявності передбачених документів, а з матеріалів справи вбачається, що позивачу фактично була нарахована та виплачена додаткова винагорода у зазначеному розмірі за вказаний період, що підтверджується довідкою-витягом із розрахунково-платіжних відомостей.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (рішення переглядається в частині задоволення позову).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Постановою Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 № 704 (далі Постанова № 704) затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантськ ого і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови № 704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
У свою чергу, у пункті 1 приміток Додатку 1 до Постанови № 704 закріплено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.
У примітці Додатку 14 Постанови № 704 визначено, що оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.
З 24 лютого 2018 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб»(далі - Постанова № 103), якою п. 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, з 24 лютого 2018 року було змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме - замість «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року)» передбачено використання «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 було визнано протиправним та нечинним п. 6 Постанови № 103, яким п. 4 Постанови № 704 викладений у новій редакції.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року відновлено дію п. 4 Постанови № 704 у редакції, яка передбачає використання розрахункової величини, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).
Зазначена норма права передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.
Згідно з п. 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Під час розгляду і вирішення цієї справи положення п. 4 Постанови № 704 та п. 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» підлягають солідарному застосуванню.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
Натомість розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом на 01 січня 2020 року, на розрахунок посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями - не впливає в силу вимог п. 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
Отже, фактично з прийняттям постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 розрахункову величину для обчислення розміру посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями було змінено з «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року» на «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року».
Враховуючи, що розрахункову величину змінено з 29 січня 2020 року, для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача належало використовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, з 01 січня 2023 року - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, з 01.01.2024 - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2024 року, з 01.01.2025 - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2025 року.
Однак, 20.05.2023 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою внесені зміни до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та викладено у наступній редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14".
Отже, починаючи з 20.05.2023 пункт 4 Постанови №704 було викладено в новій редакції, яка не передбачає застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року при розрахунку розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб.
Натомість відповідачем при обчисленні розміру грошового забезпечення позивача було розраховано з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що не відповідає вимогам законодавства, висновки про що також сформував Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, зазначивши, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Зазначена правова позиція також узгоджується із постановою Верховного Суду від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 18.01.2025 без використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024 року, 01.01.2025 року та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення за вказаний період 14.06.2022 по 18.01.2025 з використанням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024 року, 01.01.2025 року на відповідний тарифний коефіцієнт та з урахуванням раніше виплачених сум.
З приводу доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог, що охоплюють період з 14.06.2022 по 19.05.2023, колегія суддів зазначає таке.
За змістом абзацу 1 частини 1 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 990/156/23.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі – Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Тобто, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються перерахунку грошового забезпечення за період з 14.06.2022 по 18.01.2025, тобто вказаний період охоплює проміжки часу як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України.
Враховуючи наведені норми та правову позицію Великої Палати Верховного Суду, позовні вимоги щодо перерахунку грошового забезпечення, які охоплюють період з 14.06.2022 по 18.07.2022, підлягають оцінці з урахуванням редакції частини другої статті 233 КЗпП України, чинної до 19.07.2022, якою не встановлювалося будь-якого строкового обмеження для звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому сум грошового забезпечення (заробітної плати).
Отже, у цій частині доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними
Щодо частини позовних вимог, які охоплюють період з 19.07.2022 по 18.01.2025, колегія суддів, враховуючи правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, зазначає, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову у частині вимог за період з 19.07.2022 по 18.01.2025 слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, тобто з моменту вручення йому грошового атестата (письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Визначення моменту вручення грошового атестата як початку перебігу строку відповідає вимогам частини 2 статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.
З наявної в матеріалах справи копії грошового атестата ОСОБА_1 , виданого ВЧ НОМЕР_1 №112 від 18 січня 2025, вбачається, що позивача було з ним ознайомлено в день його видачі – 18.01.2025, що підтверджується особистим підписом останнього у 14 рядку такого документа (а.с. 88 зворот).
Отже, саме з 18.01.2025 — дня ознайомлення позивача з грошовим атестатом розпочався перебіг тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022), для звернення до суду з вимогами про стягнення належних при звільненні сум.
Позовну заяву подано до суду 11.04.2025, тобто в межах тримісячного строку, який спливав 18.04.2025.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у частині позовних вимог, які охоплюють період з 19.07.2022 по 18.01.2025, позивачем строк звернення до суду не пропущено, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - без змін.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 по справі № 440/4854/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк