ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/790/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Поліщук Л.В., Савицького Я.Ф.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від прокуратури – Кривельова Т.М.,
від Південного офісу Держаудитслужби – участі не брали,
від Первомайської міської ради Миколаївської області – участі не брали,
від Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня Первомайської міської ради" – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" – Компанієць О.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024, прийняте суддею Семенчук Н.О., м. Миколаїв, повний текст складено 19.12.2024,
у справі №915/790/24
за позовом: заступника керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Первомайської міської ради Миколаївської області
до відповідачів:
-Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради;
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 302 785,02 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 р. заступник керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Первомайської міської ради Миколаївської області звернувся з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія", в якому просив визнати недійсними укладені між відповідачами додаткові угоди №3 від 13.09.2022, №4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 від 04.01.2022, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на користь Первомайської міської ради Миколаївської області безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти у сумі 302785,02 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваними додатковими угодами до договору про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 від 04.01.2022 незаконно, тобто за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни товару на ринку, збільшено ціну вказаного договору, укладеного в межах процедури проведення державних закупівель, та, як наслідок, зменшено обсяг товару, який підлягав поставці на підставі останнього.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 03.07.2024 відкрито провадження у справі №915/790/24.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 (суддя Семенчук Н.О.) частково задоволено позов; визнано недійсною додаткову угоду №4 від 04.10.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 про закупівлю електричної енергії, укладену між Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №5 від 27.10.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 про закупівлю електричної енергії, укладену між Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на користь Первомайської міської ради Миколаївської області кошти у сумі 302785,02 грн; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2422,40 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 6055,82 грн; у решті позову відмовлено.
Судове рішення в частині задоволених позовних вимог мотивоване невідповідністю додаткових угод №4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 від 04.01.2022 приписам частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки внаслідок укладення останніх відбулася зміна ціни товару в сторону збільшення з перевищенням допустимого законодавством 10% ліміту, що зумовлює наявність правових підстав для визнання вказаних додаткових угод недійсними та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" безпідставно набутих останнім бюджетних коштів у сумі 302785,02 грн. Поряд з цим, місцевий господарський суд зазначив про те, що при укладанні додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 від 04.01.2022 відповідачі узгодили збільшення ціни товару в межах дозволених 10%, що зумовило необхідність відмови у задоволенні позову в частині вимог про визнання вищенаведеної додаткової угоди недійсною.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що прокурор не мав повноважень звертатися з позовною заявою у цій справі, оскільки складений уповноваженим органом акт проведення аудиту відсутній і при цьому закон не надає прокурору право самостійно встановлювати факти порушення законодавства. Крім того, скаржник зазначає про безпідставність врахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, яка сформована у справі з неподібними правовідносинами та лише у 2024 році, до спірних правовідносин у цій справі, які припинилися ще 31.12.2021, а також про те, що, незважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 13.09.2022, оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду помилково стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" 302785,02 грн, тобто всю визначену прокурором суму, хоча, з урахування визнання недійсними лише двох оспорюваних додаткових угод (№4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022), стягненню підлягала інша сума – 185875,87 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу №54-817вих-25 від 20.02.2025 (вх.№167/25/Д1 від 20.02.2025) заступник керівника Первомайської окружної прокуратури просить у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" відмовити у повному обсязі, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 – залишити без змін. Зокрема, прокурор посилається на те, що органом контролю згідно з наданими чинним законодавством повноваженнями виявлено та підтверджено факт неправомірного внесення змін до істотних умов договору про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 від 04.01.2022 шляхом укладання додаткових угод, якими збільшено ціну за одиницю товару, а тому наявна у матеріалах справи довідка збору інформації №15-14-12/6-у від 02.06.2023 є належним, допустимим і достовірним доказом, який підтверджує обґрунтованість позовних вимог та існування підстав для вжиття прокурором заходів представницького характеру. Водночас прокурор зауважує на обґрунтованості врахування місцевим господарським судом актуальної практики суду касаційної інстанції та правильності визначення судом суми безпідставно та надмірно сплачених бюджетних коштів, які підлягають стягненню зі скаржника.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф. від 07.02.2025 у справі №915/790/24 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 21.02.2025, а також призначено дану справу до розгляду на 27.03.2025 о 10:30.
Між тим, з огляду на перебування судді Діброви Г.І. у відрядженні, судове засідання у справі №915/790/24, призначене на 27.03.2025 о 10:30, не відбулося, про що складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 призначено справу №915/790/24 до розгляду на 24.04.2025 об 11:00.
Однак, враховуючи тимчасову непрацездатність головуючого судді Колоколова С.І., судове засідання у справі №915/790/24, призначене на 24.04.2025 об 11:00, не відбулось, що підтверджується відповідною довідкою.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 призначено справу №915/790/24 до розгляду на 05.06.2025 об 11:30.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" про зупинення провадження (вх.№1198/25 від 20.03.2025); зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.
В подальшому, з огляду на звільнення судді Колоколова С.І. у відставку з 26.06.2025 та перебування судді Діброви Г.І. у відпустці з 30.06.2025 по 01.08.2025, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №915/790/24.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду для апеляційного розгляду справи №915/790/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Савицького Я.Ф.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 у визначеному складі суддів справу №915/790/24 прийнято до свого провадження.
Здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів встановила, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетичне партнерство" залишено без задоволення; постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі №920/19/24 залишено без змін. Дану постанову суду касаційної інстанції було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 та призначено дану справу до розгляду на 18.02.2026 о 10:00.
У судовому засіданні 18.02.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" підтримав апеляційну скаргу; прокурор висловив заперечення проти її задоволення; представники Південного офісу Держаудитслужби, Первомайської міської ради Миколаївської області та Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.3 а.с.158, 159, 161).
Південний офіс Держаудитслужби, Первомайська міська рада Миколаївської області та Комунальне некомерційне підприємство "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення прокурора та представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради було проведено відкриті торги щодо закупівлі 1500000 кВт*год електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5 – "Електрична енергія") з терміном постачання до 31.12.2022 та очікуваною вартістю 7050000 грн з ПДВ (ідентифікатор закупівлі №UA-2021-11-16-004075-с).
Учасниками вказаних торгів стали Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія".
За результатами проведення електронного аукціону та розгляду документів учасників зазначених торгів переможцем процедури відкритих торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" з остаточною ціновою пропозицією у розмірі 5715000 грн (з ПДВ), що підтверджується протоколом розкриття тендерних пропозицій.
04.01.2022 між Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради ("Споживач") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" ("Постачальник") укладено договір про закупівлю електричної енергії №56/87/1-22 (далі – договір №56/87/1-22 від 04.01.2022), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого цей договір про постачання електричної енергії споживачу є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції Споживачу Постачальником електричної енергії та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання Споживача до умов цього договору. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 (далі – ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.
Відповідно до пункту 2.1 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 Постачальник зобов`язується поставити Споживачу у 2022 році за ДК 021:2015-09310000-5- Електричну енергію (як різновид товарної продукції) для забезпечення потреб електроустановок, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість електричної енергії у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.
У пункті 2.2 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 узгоджено, що обсяг закупівлі складає 1500000 кВт*год та може бути зменшений залежно від реального фінансування видатків.
Пунктом 3.3 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 передбачено, що Постачальник за цим договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору.
Згідно з пунктами 5.1-5.4 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 ціна цього договору становить 5715000 грн, у тому числі ПДВ – 952500 грн, згідно з виділеними кошторисними призначеннями Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради – 3181350 грн та наданими послугами орендарям – 2533650 грн (ціна договору визначається з урахуванням вимог Податкового кодексу України). У разі надання у встановленому порядку Постачальником Споживачу повідомлення про зміни умов цього договору (у тому числі зміни ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії) та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, цей договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня надання Споживачу повідомлення): 1) розірваним (без штрафних санкцій) за ініціативою Споживача – у разі надання Постачальнику письмової заяви Споживача про незгоду/неприйняття змін; 2) зміненим на запропонованих Постачальником умовах – якщо Споживач не надав Постачальнику письмову заяву про незгоду/неприйняття змін. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії (з урахуванням послуги з передачі електричної енергії) згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Інформація про чинну ціну електричної енергії має бути розміщена на офіційному веб-сайті Постачальника не пізніше ніж за 20 днів до початку її застосування із зазначенням порядку її формування. Ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. У випадку застосування до Споживача диференційованих цін електричної енергії суми, вказані в рахунках, відображають середню ціну, обчислену на базі різних диференційованих цін.
Цей договір набирає чинності з моменту підписання, в частині постачання електричної енергії – з 01.01.2022 і діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків – до повного їх завершення (пункт 13.1 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022).
За умовами пункту 13.2 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору Споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
У пункті 13.8 договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема, з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, – не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадку зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, падання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування – пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення у договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Додатками до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 є заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, а також комерційна пропозиція.
Відповідно до пункту 1 комерційної пропозиції ціна для здійснення платежів за електричну енергію за 1 кВт*год у розрахунковому періоді за результатами закупівлі складає 3,175 грн без ПДВ.
За умовами пункту 2 комерційної пропозиції зміна умов договору в частині зміни ціни у випадках, визначених законодавством про публічні закупівлі, здійснюється шляхом укладання додаткової угоди про внесення змін до договору за результатами переговорів сторін. Сторона-ініціатор зміни ціни не пізніше ніж за 20 календарних днів до застосування таких змін повідомляє другу сторону про намір внести відповідні зміни до договору. Сторони можуть визначити інший термін для застосування таких змін, в тому числі із додержанням положень частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України. Внесення змін до договору здійснюється у письмовій формі шляхом направлення повідомлення про зміну ціни та додаткової угоди до договору на електронну пошту, зазначену сторонами у договорі або на офіційному веб-сайті сторони, з одночасним направленням оригіналу у паперовому вигляді на юридичну адресу сторони. Датою отримання такого повідомлення та додаткової угоди є дата направлення їх стороні за договором електронною поштою. Згодою із запропонованими змінами є підписання стороною додаткової угоди до договору в термін, що не перевищує 20 днів з дати її отримання. Незгодою із запропонованими змінами є неотримання зацікавленою стороною підписаної додаткової угоди у той самий строк.
Ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", із дотриманням наступного порядку зміни ціни, а саме: відповідно до положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни на електричну енергію на ринку РДН (за декаду або за місяць) у разі коливання ціни такого товару на ринку РДН (за декаду або за місяць) здійснюється за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю. Підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку РДН є довідка (завірена копія довідки) Торгово-промислової палати України та/або її регіональних представництв щодо коливань (змін) середньозважених цін на РДН в ОЕС України (подекадно або за місяць), цін на РДН або інформація з офіційного сайту ДП "Оператор ринку" щодо середньозважених цін на РДН (подекадно або за місяць) у вигляді завірених підписом уповноваженої особи сторони, роздрукованих відповідних аналітичних матеріалів з електронної сторінки в мережі Інтернет (пункт 2.1 комерційної пропозиції).
В подальшому між Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" укладено низку додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022, якими зменшено обсяги електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни, а саме:
-додаткову угоду №1 від 11.01.2022, якою у зв`язку зі зміною тарифу на послуги з передачі електричної енергії, що підтверджується постановою НКРЕКП №2454, керуючись положенням пункту 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312, передбачено збільшення ціни на електричну енергію до 3,22671 грн без ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 1475961 кВт*год, а також визначено, що відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України дана додаткова угода набуває чинності з дня її підписання обома сторонами, застосовується до відносин сторін, що виникли з 01.01.2022, та є невід`ємною частиною договору;
-додаткову угоду №3 від 13.09.2022, в якій відповідачі з посиланням на зміну ціни за одиницю товару, що підтверджується довідкою РТПП Харківської торгово-промислової палати №505/22 від 16.08.2022, керуючись положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", узгодили збільшення ціни на електричну енергію до 3,50254089 грн без ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 1400964 кВт*год, а також те, що відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України ця додаткова угода набуває чинності з дня її підписання обома сторонами, застосовується до відносин сторін, що виникли з 13.09.2022, та є невід`ємною частиною договору;
-додаткову угоду №4 від 04.10.2022, якою у зв`язку зі зміною ціни за одиницю товару, що підтверджується довідкою РТПП Харківської торгово-промислової падати №635/22 від 13.09.2022, на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено збільшення ціни на електричну енергію до 3,80623098 грн без ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 1238789 кВт*год, а також визначено, що відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України дана додаткова угода набуває чинності з дня її підписання обома сторонами, застосовується до відносин сторін, що виникли з 04.10.2022, та є невід`ємною частиною договору;
-додаткову угоду №5 від 27.10.2022, в якій відповідачі з посиланням на зміну ціни за одиницю товару, що підтверджується довідкою РТПП Харківської торгово-промислової палати №733/22 від 05.10.2022, керуючись положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", узгодили збільшення ціни на електричну енергію до 3,9689 грн без ПДВ за 1 кВт*год, а також те, що відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України ця додаткова угода набуває чинності з дня її підписання обома сторонами, застосовується до відносин сторін, що виникли з 27.10.2022, та є невід`ємною частиною договору.
На виконання договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" поставило Комунальному некомерційному підприємству "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" електричну енергію, вартість якої оплачувалася останнім, а саме:
-протягом січня місяця 2022 року поставлено 131383 кВт*год електроенергії на загальну суму 436043,41 грн з ПДВ (361101,03 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 74942,38 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується платіжними дорученнями №65 від 10.02.2022 та №56 від 10.02.2022, а також актами про прийняття-передавання продукції №1 від 04.02.2022 та №1 від 08.02.2022;
-протягом лютого місяця 2022 року поставлено 97346 кВт*год електроенергії на загальну суму 376928,77 грн з ПДВ (303535,98 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 73392,79 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №2 від 28.02.2022 та платіжним дорученням №98 від 04.03.2022;
-протягом березня місяця 2022 року поставлено 86734 кВт*год електроенергії на загальну суму 335838,56 грн з ПДВ (269797,36 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 66041,20 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №3 від 31.03.2022 та платіжним доручення №191 від 11.04.2022;
-протягом квітня місяця 2022 року поставлено 78465 кВт*год електроенергії на загальну суму 303820,56 грн з ПДВ (244168,36 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 59652,20 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №4 від 30.04.2022, а також платіжними дорученнями №258 від 06.05.2022 та №4509 від 25.05.2022;
-протягом травня місяця 2022 року поставлено 64075 кВт*год електроенергії на загальну суму 248101,73 грн з ПДВ (215973,38 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 32128,35 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №5 від 31.05.2022, а також платіжними дорученнями №320 від 08.06.2022 та №4626 від 24.06.2022;
-протягом червня місяця 2022 року поставлено 49985 кВт*год електроенергії на загальну суму 193544,54 грн з ПДВ (162852,07 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 30692,47 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №6 від 30.06.2022, а також платіжними дорученнями №368 від 08.07.2022, №4742 від 27.07.2022 і №4742 від 27.07.2022;
-протягом липня місяця 2022 року поставлено 34424 кВт*год електроенергії на загальну суму 133291,31 грн з ПДВ (102786,20 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 30505,31 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №7 від 03.08.2022, а також платіжними дорученнями №466 від 19.08.2022 та №4857 від 30.08.2022;
-протягом серпня місяця 2022 року поставлено 40957 кВт*год електроенергії на загальну суму 158587,63 грн з ПДВ (120021,99 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 38565,64 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №8 від 31.08.2022, а також платіжними дорученнями №528 від 08.09.2022 і №5015 від 30.09.2022;
-протягом вересня місяця 2022 року поставлено 53900 кВт*год електроенергії на загальну суму 219403,37 грн з ПДВ (183385,67 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 36017,70 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №9 від 30.09.2022, а також платіжними дорученнями №572 від 07.10.2022 та №5100 від 20.10.2022;
-протягом жовтня місяця 2022 року поставлено 73005 кВт*год електроенергії на загальну суму 333169,01 грн з ПДВ (272685,49 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 60483,52 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №10 від 31.10.2022, а також платіжними дорученнями №642 від 07.11.2022 та №5202 від 21.11.2022;
-протягом листопада місяця 2022 року поставлено 77107 кВт*год електроенергії на загальну суму 367235,96 грн з ПДВ (214008,35 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 153227,61 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №11 від 09.12.2022, а також платіжними дорученнями №723 від 21.12.2022 та №5379 від 29.12.2022;
-протягом грудня місяця 2022 року поставлено 113370 кВт*год електроенергії на загальну суму 539945,04 грн з ПДВ (539945,04 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №12 від 21.12.2022 та платіжним дорученням №777 від 23.12.2022;
-протягом січня місяця 2023 року поставлено 87101 кВт*год електроенергії на загальну суму 418454,81 грн з ПДВ (322074,80 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 96380,01 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №1 від 31.01.2023, а також платіжними дорученнями №52 від 09.02.2023 та №5188 від 24.02.2023;
-протягом лютого місяця 2023 року поставлено 91101 кВт*год електроенергії на загальну суму 437671,78 грн з ПДВ (355271,95 грн – сума оплати за кошти місцевого бюджету та 82399,83 грн – сума оплати за рахунок відшкодування), що підтверджується актом прийому-передачі товарної продукції №2 від 28.02.2023, а також платіжним дорученням №113 від 09.03.2023.
Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради №268 від 20.03.2024 для кошторисних призначень даного підприємства на 2022 рік з місцевого бюджету було виділено та використано 2990260,92 грн на оплату за вказаними договірними зобов`язаннями, а у 2023 році – 677345,75 грн. Водночас за рахунок відшкодування витрат балансоутримувачів у 2022 році було отримано та використано кошти у сумі 655649,17 грн, а у 2023 році – 178779,84 грн. Зобов`язання за вказаними договірними відносинами частково (у сумі 3667607,67 грн з ПДВ) сплачено за рахунок коштів місцевого бюджету та частково (у сумі 834429,01 грн з ПДВ) за рахунок відшкодування балансоутримувачів.
Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради №670 від 10.06.2024 у період з вересня місяця по грудень місяць 2022 року даним підприємством було спожито 252254 кВт*год електричної енергії та здійснено оплату за рахунок коштів місцевого бюджету у сумі 966732,32 грн (без ПДВ), а за період з січня місяця по лютий місяць 2023 року спожито 133544 кВт*год електричної енергії та здійснено оплату за рахунок коштів місцевого бюджету у сумі 534658,98 грн (без ПДВ).
Заступник керівника Первомайської окружної прокуратури звернувся до Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області з листом №54-1805вих-23 від 17.04.2023, в якому зазначив про виявлення порушень чинного законодавства, допущених при укладенні додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022, для вжиття заходів реагування в межах повноважень.
Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області надало відповідь №151402-17/926-2023 від 09.05.2023, в якій зазначило про те, що повідомлені прокурором факти щодо порушення вимог законодавства у сфері закупівель будуть об`єктом дослідження в ході проведення уповноваженими особами державного фінансового аудиту бюджету територіальної громади міста Первомайська Миколаївської області.
За наслідками проведення вищезазначеного заходу контролю Управлінням Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області складено довідку збору інформації №15-14-12/6-у від 02.06.2023, в якій вказано про наявність порушень вимог законодавства у сфері закупівель під час укладання додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 внаслідок збільшення ціни товару понад 10%, що призвело до надмірного перерахування постачальнику коштів.
В подальшому заступник керівника Первомайської окружної прокуратури направив Південному офісу Держаудитслужби запит №54-1843вих-24 від 03.04.2024 щодо надання інформації про вжиті заходи для усунення порушень вимог законодавства під час зміни ціни товару за договором №56/87/1-22 від 04.01.2022, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсними відповідних додаткових угод до вказаного договору та повернення надмірно сплачених коштів.
Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області листом №151404-17/722-2024 від 15.04.2024 повідомило про не звернення вказаного контролюючого органу до суду з відповідним позовом.
У надісланих Первомайській міській раді Миколаївської області запитах №54-5108вих-23 від 03.10.2023 та №54-1148вих-24 від 04.03.2024 заступник керівника Первомайської окружної прокуратури проінформував про стверджувані ним порушення інтересів держави під час укладання додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 та просив орган місцевого самоврядування повідомити про вжиття останнім заходів, спрямованих на захист інтересів держави, зокрема, шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсними додаткових угод до зазначеного договору та повернення надмірно сплачених коштів.
Первомайська міська рада Миколаївської області у відповіді №2042/3.1-26 від 27.03.2024 вказала, що даний орган місцевого самоврядування не вбачає порушень вимог законодавства у сфері закупівель під час укладання додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022, якими змінено (збільшено) ціну електричної енергії, у зв`язку з чим не має наміру звертатися до суду з позовом
В адресованих позивачам повідомленнях №54-3167ВИХ-24 від 19.06.2024 та №54-3168ВИХ-24 від 19.06.2024 заступник керівника Первомайської окружної прокуратури в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначив про підготовку та намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Первомайської міської ради Миколаївської області до Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод до №56/87/1-22 від 04.01.2022 та стягнення надмірно сплачених коштів у сумі 302785,02 грн.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсними укладених між відповідачами додаткових угод №3 від 13.09.2022, №4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022, а також про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" на користь Первомайської міської ради Миколаївської області безпідставно сплачених бюджетних коштів у сумі 302785,02 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на невідповідність додаткових угод №4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 приписам Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки внаслідок укладення останніх відбулася зміна ціни товару в сторону збільшення з перевищення допустимого законодавством 10% ліміту, що зумовлює наявність правових підстав для визнання вказаних додаткових угод недійсними та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" безпідставно набутих останнім бюджетних коштів у сумі 302785,02 грн. Водночас суд першої інстанції зазначив про те, що при укладанні додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 відповідачі узгодили збільшення ціни товару в межах дозволених 10%, що зумовило необхідність відмови у задоволенні позову в частині вимог про визнання цієї додаткової угоди недійсною.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не повністю погоджується з висновками Господарського суду Миколаївської області з огляду на наступне.
У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень закону (постанова Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).
Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон України "Про публічні закупівлі") він визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Зокрема, Законом України "Про публічні закупівлі" встановлюються основні терміни, сфера його застосування, суб`єктний склад тощо. Розділом ІІ вказаного Закону безпосередньо врегульовано державне регулювання та контроль у сфері закупівель.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
В силу частини першої статті 8 цього Закону України "Про публічні закупівлі" моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.
Положеннями частини першої статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.
Статтею 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" унормовано, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").
За умовами пунктів 8 та 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03.02.2016, передбачено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Відповідно до підпунктів 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 12.03.2018 у справі №826/9672/17.
Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим останній виступає належним позивачем у даній справі, оскільки саме до повноважень останнього належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.09.2020 у справі №911/1534/19 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи місцевого самоврядування.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина друга статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
В силу частини третьої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. 
Статтею 143 Конституції України визначено, що місцеві органи самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності, а також затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.
Частиною першою статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Згідно з пунктами 1.2-1.4 статуту Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради, затвердженого рішенням міської ради №11 від 30.11.2023, дане підприємство створене рішенням Первомайської міської ради №5 від 27.06.2018 відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" шляхом перетворення Комунального закладу охорони здоров`я – Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня у комунальне некомерційне підприємство. Підприємство створене на базі майна Первомайської міської територіальної громади. Засновником (власником) підприємства є Первомайська міська територіальна громада в особі Первомайської міської ради. Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Первомайській міській раді та виконавчому комітету Первомайської міської ради.
У пунктах 10.3, 10.4 статуту Комунального некомерційного підприємства "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради вказано, що контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства здійснюють відповідні державні органи в межах їх повноважень та встановленого чинним законодавством України порядку. Засновник (Первомайська міська рада) має право здійснювати контроль фінансово-господарської діяльності підприємства.
Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Водночас неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема, шляхом укладення комунальним підприємством, створеним міською радою та підконтрольним йому, оспорюваних додаткових угод, свідчить про порушення економічних інтересів відповідної територіальної громади.
Отже, Первомайська міська рада Миколаївської області зобов`язана контролювати питання ефективності використання бюджетних коштів при укладенні договору про закупівлю електроенергії і додаткових угод до нього, у зв`язку з чим вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, під час виконання договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 з урахування укладених в подальшому додаткових угод до нього, а тому виступає належним позивачем у цій справі.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.05.2019 у справі №911/1497/18 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.
Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ні Первомайська міська рада Миколаївської області, ні Південний офіс Держаудитслужби, яких прокурор листами №54-1805вих-23 від 17.04.2023, №54-5108вих-23 від 03.10.2023, №54-1148вих-24 від 04.03.2024 та №54-1843вих-24 від 03.04.2024 повідомив про невідповідність оспорюваних додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинили жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачами заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів, натомість останні навпаки у відповідь на звернення прокурора повідомляли про невжиття ними жодних заходів для визнання вищенаведених додаткових угод недійсними та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідними позовами), та, більше того, про відсутність намірів вчиняти відповідні дії.
Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентними органами – позивачами протягом розумного строку після того, як їм достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останніх самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Посилання апелянта на те, що прокурор не мав повноважень звертатися з позовною заявою у цій справі, оскільки складений уповноваженим органом акт проведення аудиту відсутній і при цьому закон не надає прокурору право самостійно встановлювати факти порушення законодавства, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки, по-перше, у матеріалах справи міститься складена Управлінням Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області за наслідками проведення заходу контролю довідка збору інформації №15-14-12/6-у від 02.06.2023, в якій зазначено про наявність порушень вимог законодавства у сфері закупівель під час укладання додаткових угод до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 внаслідок збільшення ціни товару понад 10%, що призвело до надмірного перерахування постачальнику коштів, і яка є належним та допустимим у розумінні процесуального закону доказом проведення контролюючим органом фінансового аудиту бюджету територіальної громади міста Первомайська Миколаївської області, а сам по собі факт не оприлюднення звіту про результати державного фінансового аудиту жодним чином не вказує на відсутність зафіксованих у довідці порушень; по-друге, пунктом 4 наказу Генерального прокурора №389 від 21.08.2020 "Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді" визначено порядок отримання прокурором відомостей з метою встановлення наявності підстав для застосування представницьких повноважень шляхом опрацювання, зокрема, публічної інформації у формі відкритих даних, відтак прокуратура наділена правом опрацьовувати та аналізувати інформацію, оприлюднену в електронній системі закупівель, та використовувати її з метою встановлення наявності підстав для застосування представницьких повноважень.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
В силу частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Дослідивши зміст договору №56/87/1-22 від 04.01.2022, колегія суддів зазначає про те, що сторонами останнього на момент підписання вказаного договору були погоджені всі істотні умови (предмет, ціна і строк) відповідно до вимог Цивільного кодексу України та приписів Закону України "Про публічні закупівлі", відтак зазначений договір став належною підставою виникнення господарського зобов`язання згідно зі статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини перша-третя статті 632 Цивільного кодексу України).
У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 Цивільного кодексу України.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що в умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, відтак при укладенні договору та визначення його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема, враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо.
Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.
Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За умовами частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
В силу частин третьої, четвертої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки (частини перша, друга статті 334 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, зокрема, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
З системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".
Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміну ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" №114-IX від 18.09.2019, яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.
Таким чином, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме: не частіше ніж один раз на 90 днів.
Як вбачається з пояснювальної записки до проєкту Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу" коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.
За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.
Описана вище можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісної конкуренції, зловживань та корупційних дій робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є очевидним порушенням принципів процедури закупівлі, встановлених преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, принципів добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №913/308/18.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що загальне збільшення ціни за одиницю товару не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
При цьому зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару – 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, у тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі – невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).
Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
В силу частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Як зазначалося вище, 04.01.2022 за результатами проведеної процедури закупівлі між Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" (як переможцем торгів) був укладений договір №56/87/1-22 про постачання електричної енергії загальним обсягом 1500000 кВт*год загальною вартістю 5715000 грн з ПДВ.
У комерційній пропозиції (додаток до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022) визначено, що ціна для здійснення платежів за електричну енергію за 1 кВт*год у розрахунковому періоді за результатами закупівлі складає 3,175 грн без ПДВ.
Між тим, додатковою угодою №1 від 11.01.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 відповідачі збільшили ціну за 1 кВт*год електричної енергії до 3,22671 грн без ПДВ, тобто на 1,63%, що свідчить про відповідність такого збільшення вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Дана додаткова угода прокурором не оспорюється.
В подальшому сторонами договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 було підписано низку інших додаткових угод до нього, а саме: №3 від 13.09.2022 (збільшено ціну за 1 кВт*год електричної енергії до 3,50254089 грн без ПДВ), №4 від 04.10.2022 (збільшено ціну за 1 кВт*год електричної енергії до 3,80623098 грн без ПДВ) та №5 від 27.10.2022 (збільшено ціну за 1 кВт*год електричної енергії до 3,9689 грн без ПДВ). 
Вищенаведеним додатковими угодами не лише збільшено ціну за одиницю електричної енергії, визначену при укладенні договору про закупівлю, з порушенням встановленого пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" ліміту у розмірі 10%, але і зменшено загальний обсяг постачання електричної енергії.
З огляду на викладене, беручи до уваги імперативно встановлену чинним законодавством (пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі") неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для визнання недійсними додаткових угод №3 від 13.09.2022, №4 від 04.10.2022 та №5 від 27.10.2022 у зв`язку з тим, що вказані правочини суперечать наведеній вище нормі Закону України "Про публічні закупівлі".
Колегія суддів зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно того, що при укладанні додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 відповідачі узгодили збільшення ціни товару в межах дозволених 10%, оскільки відсоткове значення збільшення ціни за одиницю товару повинно вираховуватися виходячи з ціни, яка існувала при укладенні договору про закупівлі (3,175 грн без ПДВ), у той час як Господарський суд Миколаївської області безпідставно вираховував відсотковий показник збільшення ціни виходячи з ціни, збільшеної додатковою угодою №1 від 11.01.2022 (3,22671 грн без ПДВ).
Однак, не зважаючи на вказану вище помилку місцевого господарського суду, Південно-західний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 з одночасним прийняття нового рішення про задоволення позову у цій частині, адже зазначене в межах розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" призвело б до виходу за межі апеляційних вимог з одночасним погіршенням становища апелянта, що є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №916/1974/22). 
Поряд з цим, встановлення апеляційним господарським судом невідповідності додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має значення для правильного визначення обсягу майнових наслідків порушення публічно-правових обмежень щодо зміни істотних умов договору.
Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що додаткові угоди до договору про закупівлю, які укладені з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", не породжують правових наслідків, у тому числі і в частині застосування збільшеної ціни за одиницю товару.
З огляду на імперативний характер приписів Закону України "Про публічні закупівлі", якими обмежено можливість підвищення ціни договору понад визначену законом межу, колегія суддів при визначенні розміру надмірно сплачених бюджетних коштів виходить із тієї ціни, яка відповідає допустимому законом рівню, а не з ціни, сформованої на підставі правочину, укладеного з порушенням публічного порядку у сфері закупівель. Неврахування при розрахунку збільшеної ціни, передбаченої додатковою угодою №3 від 13.09.2022, не є наслідком визнання її недійсною у цьому провадженні, а випливає з обов`язку суду забезпечити відновлення порушеного майнового становища держави в межах правомірного регулювання.
Такий підхід узгоджується з принципом верховенства права, оскільки суд, не виходячи за межі апеляційних вимог, водночас не може легітимізувати розрахунок бюджетних витрат, здійснений із перевищенням установлених законом імперативних обмежень. Відмова враховувати підвищену ціну при визначенні надмірно сплачених коштів є забезпеченням законності і відновлення майнових прав держави та територіальної громади в межах правового поля.
З матеріалів справи вбачається, що у період з вересня місяця по грудень місяць 2022 року Комунальним некомерційним підприємством "Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня" Первомайської міської ради було спожито 252254 кВт*год електричної енергії та здійснено оплату за рахунок коштів місцевого бюджету у сумі 966732,32 грн (без ПДВ), а за період з січня місяця по лютий місяць 2023 року було спожито 133544 кВт*год електричної енергії та здійснено оплату за рахунок коштів місцевого бюджету в сумі 534 658,98 грн (без ПДВ).
Розрахунок суми надмірно сплачених коштів за поставлену електричну енергію з вересня місяця по грудень місяць 2022 року (з урахуванням збільшення ціни додатковою угодою №1 від 11.01.2022) складає 183351,28 грн з ПДВ (розраховано наступним чином: 1160078,78 грн - (3,872 грн за 1 кВт*год х 252254 кВт*год) = 183351,28 грн).
Розрахунок суми надмірно передплачених коштів за поставлену електричну енергію з січня місяця по лютий місяць 2023 року (з урахуванням збільшення ціни додатковими угодами №1 від 11.01.2022 та №8 від 03.01.2023) складає 119433,74 грн з ПДВ (розраховано наступним чином: 641590,78 грн - (3,91 грн за 1 кВт*год х 133544 кВт*год) = 119433,74 грн).
Отже, грошові кошти у розмірі 302785,02 грн (розраховано наступним чином:183351,28 грн + 119433,74 грн = 302785,02 грн) є такими, що були безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія", а тому останній зобов`язаний їх повернуту головному розпоряднику бюджетних коштів, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області щодо задоволення позовних вимог про стягнення з вищенаведеного товариства на користь Первомайської міської ради Миколаївської області безпідставно сплачених бюджетних коштів у сумі 302785,02 грн.
Помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 13.09.2022 до договору №56/87/1-22 від 04.01.2022 не призвела до неправильності висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів у сумі 302785,02 грн, у зв`язку з чим не зумовлює задоволення апеляційної скарги, натомість є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення шляхом її викладення у редакції цієї постанови.
Твердження скаржника про безпідставність врахування місцевим господарським судом правових позицій Верховного Суду, на які містяться посилання в оскаржуваному рішенні, відхиляються колегією суддів, адже відповідні правові позиції, з огляду на зміст постанов суду касаційної інстанції, в яких вони викладені, є релевантними до спірних правовідносин, які є подібними до тих правовідносин, в яких зазначені правові висновки були сформовані, у зв`язку з чим в силу частини 236 Господарського процесуального кодексу України такі висновки щодо застосування норм права правомірно були застосовані Господарським судом Миколаївської області у даній справі.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 не повністю відповідає вказаним вище вимогам, а тому підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
В решті рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 у справі №915/790/24 залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя Я.Ф. Савицький