ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/10855/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:

позивача - Фізичної особи-підприємця Шевченко Лілії Миколаївни - Козаченко І.В., адвокат (ордер від 06.03.2025 серії АА № 15555738),
відповідача - Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - Пономарь С.Г., адвокат (довіреність від 08.07.2024 № 9992-К-О),
розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шевченко Лілії Миколаївни
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 (суддя Спичак О.М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 (головуючий суддя: Кравчук Г.А., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І.)
у справі № 910/10855/24
за позовом Фізичної особи-підприємця Шевченко Лілії Миколаївни (далі - ФОП Шевченко Л.М., Підприємець, позивач, скаржник),
до відповідача Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - Банк, відповідач)
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання правочину недійсним.
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
Підприємець звернулася до суду з позовом до Банку (з урахуванням заяви від 28.10.2024 про зміну предмета позову) про: 1) визнання незаконним та скасування рішення Банку від 14.06.2024, викладеного у формі службової записки шаблон № 100202 напрямку "Фінансовий моніторинг" від 14.06.2024 № E.17.U.0.0/4-7351795 "Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтом ФОП Тягаєнко Віталій Олександрович (далі - ФОП Тягаєнко В.О.) (3417315252) та пов`язаними з ним особами/Гілка "Підозріла (ризикова) діяльність клієнта" щодо ФОП Шевченко Л.М. (далі - службова записка Банку від 14.06.2024); 2) визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого Банком про розірвання після 14.06.2024, укладеного з Підприємцем договору банківських послуг.
Позов мотивовано тим, що Підприємець як клієнт Банку пройшла необхідну процедуру ідентифікації та верифікації, не вчиняла жодних незаконних або сумнівних операцій, Банк не звертався до позивача щодо надання уточнень, пояснень або додаткової інформації ні щодо клієнта, ні щодо операцій клієнта, а тому односторонній правочин відповідача у вигляді рішення від 14.06.2024 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання договору є таким, що суперечить вимогам закону, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
За результатами первісного розгляду цієї справи Господарський суд міста Києва рішенням від 04.12.2024, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025, у позові відмовив, з мотивів узгодження дій Банку щодо направлення позивачу повідомлення про розірвання договору з приписами Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019 №361-ІХ (далі - Закон № 361-ІХ), Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення №65) та внутрішніх документів Банку.
Верховний Суд постановою від 19.06.2025 зазначені рішення та постанову у справі № 910/10855/24 скасував, а справу направив на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова касаційної інстанції мотивована залишенням поза увагою судів попередніх інстанцій та без належної правової оцінки доводів та доказів Підприємця щодо здійснення нею підприємницької діяльності за тими банківськими операціями, які (за відсутності розуміння предмета доказування в умовах ненадання Банком інформації щодо конкретних підстав прийняття спірного рішення про розірвання договору) вважала такими, що відносяться до предмета спору. Водночас при зверненні з цим позовом нею оскаржувалося не право Банку на вчинення дій як суб`єкта фінансового моніторингу, а їх підставність, у зв`язку із чим судам належало дослідити обґрунтованість мотивів Банку при прийнятті рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні Підприємця шляхом розірвання договору та дослідити докази, якими вони (мотиви) підтверджуються з урахуванням вимог частини третьої статті 2, статей 13, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
При новому розгляді цієї справи у суді першої інстанції 03.09.2025 від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Банку (службової записки Банку від 14.06.2024), а 01.10.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в цілому.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.11.2025 закрив провадження у справі № 910/10855/24 в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Банку від 14.06.2024, викладене у формі службової записки шаблон №100202 напрямку "Фінансовий моніторинг" від 14.06.2024 №Е.17.U.0.0/4-7351795 "Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтом ФОП Тягаєнком В.О. (3417315252) та пов`язаними з ним особами/Гілка підрозділа (ризикова) діяльність клієнта" щодо ФОП Шевченко Л.М., на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства), оскільки спір у цій частині не підлягає розгляду в суді жодної юрисдикції. В іншій частині клопотання відповідача відмовив.
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що службова записка Банку від 14.06.2024 є внутрішнім документом-рішенням Банку, яке спрямоване на встановлення наявності/відсутності підозр, про відмову від підтримання ділових відносин/встановлення неприйнятно високого ризику або про відхилення висновку, та який діє у межах цієї юридичної особи. Таке рішення відповідача не створює жодних обов`язків для третіх осіб (позивача), тому не може порушувати будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього рішення. При цьому означена вимога не підлягає розгляду в суді жодної юрисдикції, адже не направлена на поновлення (і не здатна поновити) права позивача незалежно від юрисдикції суду. Натомість односторонній правочин у формі повідомлення, вчинений відповідачем на підставі рішення (висновку), вже породжує юридичні наслідки для позивача.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 28.01.2026 апеляційну скаргу Підприємця залишив без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 у цій справі - без змін, з мотивів постановлення такої з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням місцевим господарським судом норм процесуального права, через що відсутні підстави для її скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Підприємець, не погоджуючись з судовими рішеннями, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість судових рішень, просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 у справі № 910/10855/24 скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання Банку щодо закриття провадження у справі № 910/10855/24 в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування службової записки Банку від 14.06.2024.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Підставою звернення з касаційною скаргою є неправильне, на думку скаржника, застосування судами попередніх інстанцій статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів" та порушення пункту 10 частини першої статті 20 ГПК України. Так, згідно з доводами позивача, викладеними в касаційній скарзі висновок місцевого господарського суду, який підтримав суд апеляційної інстанції, щодо неможливості оскарження рішення Банку, викладеного у формі службової записки, оскільки таке рішення не створює жодних обов`язків для третіх осіб (позивача), не є актом у розумінні приписів пункту 10 частини першої статті 20 ГПК України (які мають обов`язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акта), тому не може порушувати будь-які права таких осіб внаслідок прийняття цього рішення, спростовується наявною судовою практикою. Встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, що вбачається відповідного рішення Банку, викладеного у формі службової записки, за своєю суттю є адміністративним актом приватної особи, який має прямий зовнішній ефект. Відмова суду в його перегляді через закриття провадження є порушенням права на ефективний засіб юридичного захисту.
Доводи інших учасників справи
Від Банку надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній проти доводів касаційної скарги заперечив, просив Суд оскаржувану ухвалу місцевого суду та постанову апеляційної інстанції залишити без змін, з посиланням, зокрема на необґрунтованість доводів касаційної скарги.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Імперативні приписи частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлюють межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд ухвалою від 16.03.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Шевченко Л.М. у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Предметом касаційного перегляду є ухвала місцевого господарського суду, залишена без змін постановою апеляційного господарського суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства) в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення Банку, викладеного у формі службової записки (шаблон №100202 напрямку "Фінансовий моніторинг" №Е.17.U.0.0/4-7351795 від 14.06.2024 "Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтом ФОП Тягаєнком В.О. (3417315252) та пов`язаними з ним особами/Гілка підрозділа (ризикова) діяльність клієнта" щодо Підприємця.
З огляду на доводи касаційної скарги у межах касаційного провадження та в контексті встановлених судами обставин і застосованих норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд, перевіривши правильність їх застосування попередніми інстанціями у спірних правовідносинах, зазначає таке.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції визначена положеннями статті 20 ГПК України, згідно з приписами частини першої якої (у редакції, чинній на момент звернення з позовом у цій справі) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: - справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1); -справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (пункт 10).
Підставою звернення до суду з цим позовом є питання правомірності розірвання з ініціативи Банку договору на банківське обслуговування в односторонньому порядку - відмови від ділових відносин з позивачем у зв`язку зі встановленням їй неприйнятно високого ризику за результатами проведення відповідної перевірки. Тобто, спірні правовідносини у цій справі пов`язані зі здійсненням відповідачем функцій суб`єкта первинного фінансового моніторингу, до яких, зокрема, віднесені банки за приписами пункту 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення", у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 361-ІХ).
Імперативним змістом частини шостої статті 7 Закону № 361-IX врегульовано, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. При цьому неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу (пункт 39 частини першої статті 1 Закону № 361-IX).
Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону № 361-IX, за змістом якої суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції в т.ч. у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей (абзац 3 частини першої цієї статті Закону № 361-IX).
Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені також Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України № 65 від 19.05.2020 (далі - Положення №65), відповідно пунктами 34-37 якого передбачено: - банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку; - ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації; - банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень; - банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.
Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком України у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку України. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику. Банк за результатами здійснення оцінки ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтом установлює рівень ризику, використовуючи скорингову ризик-модель, що враховує наявність притаманних клієнту, його діяльності (у т.ч. тієї, що очікується на етапі встановлення ділових відносин із клієнтом) критеріїв ризику. Шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику. Банк запроваджує власну скорингову ризик-модель і самостійно визначає вхідні дані та інформаційні джерела для проведення оцінки ризиків, алгоритм (модель) проведення оцінки ризиків та шкалу визначення рівнів ризиків (пункти 45, 46, 54-56 Положення № 65).
Пунктом 61 Положення № 65 передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону № 361-ІХ, у інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також щодо: - клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, інших злочинів; - клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками.
Згідно з пунктом 1 Додатку № 12 до Положення № 65 банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону № 361-ІХ.
Відповідно до підпунктів 3, 5 пункту 8 Додатку № 12 до Положення № 65 банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення порядок відмови у передбачених законом випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у т.ч. шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити: - складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини статті 15 Закону № 361-ІХ у кожному випадку; - порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону №361-ІХ (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).
Верховний Суд неодноразово наголошував (справи № 910/18504/20, № 910/10855/21, № 922/1253/23, № 757/57487/20-ц), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
З наведеного вбачається, що приписи статті 15 Закону № 361-ІХ уповноважують банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику, тобто таке право залежить від настання певних визначених законом обставин щодо встановлення клієнту такої категорії ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи, Банком долучена копія Порядку відмови від підтримання ділових відносин та закриття рахунків клієнтів Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", затвердженого рішенням Правління банку (протокол від 18.05.2021 № 23) (далі - Порядок відмови), відповідно до пункту 2.1 розділу 2 якого визначено, що висновок - документальне оформлення результатів аналізу ділових відносин/вивчення клієнта/діяльності/фінансових операцій, який складається уповноваженим працівником, з максимально чітким та всебічним викладенням обставин, фактів, подій, що дають підстави для відмови за результатами вжитих заходів та містять аргументовані пропозиції стосовно відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин з посиланням на норми законодавства щодо відмови.
Відповідно до пункту 4.5 розділу 4 Порядку відмови, відповідальний працівник Банку/особа, уповноважена відповідальним працівником Банку за результатами розгляду висновку приймає остаточне рішення щодо наявності/відсутності підозр, про відмову від підтримання ділових відносин/встановлення неприйнятно високого ризику або про відхилення висновку. Надання/поставлення адресатом резолюції "Дозволяю" на висновку у вигляді службової записки у ПК "ПриватДок" є датою прийняття рішення про відмову в підтриманні ділових відносин із клієнтом.
Пункт 4.6 Порядку відмови передбачає, що внаслідок прийняття рішення про відмову: - достроково за ініціативою банку розриваються укладені договори банківського обслуговування, зокрема поточних рахунків, депозитні (вкладні) договори та договори, укладені з метою отримання інших банківських послуг (продуктів), що не передбачають відкриття поточних рахунків. Рішення щодо необхідності/доцільності дострокового розірвання кредитного договору з клієнтом, відносно якого прийнято рішення про відмову, дострокового кредиту, приймається Уповноваженим органом банку за поданням бізнес підрозділу ГО; - закриваються поточні/депозитні та інші рахунки після здійснення завершальних операцій за цими рахунками; - здійснюється обмеження в обслуговуванні клієнта та відмова в наданні банківських послуг, зокрема, нові договори/рахунки не укладаються/не відкриваються, видача нових траншів/встановлення кредитних ліній не здійснюється; - вживаються заходи щодо завершення ділових відносин по укладених договорах /послугах, в тому числі гарантіях/акредитивах/інкасо/авалям у порядку, визначеному продуктовою документацією/умовами послуги та умовами відповідного договору.
Пункт 4.10 Порядку відмови встановлює, що не пізніше наступного робочого дня за днем прийняття рішення про відмову здійснюється відмова в обслуговуванні клієнта/наданні клієнту банківських послуг за продуктами шляхом встановлення обмежень: - доступу до дистанційних систем обслуговування (Приват24) для унеможливлення ініціювання операцій за рахунками/картами клієнта; - на рахунки/платіжні карти клієнта/банківські продукти/послуги, для унеможливлення здійснення видаткових операцій, відкриття нових рахунків/продуктів/послуг, встановлення нових кредитних ліній. З дня встановлення обмеження поточний рахунок/платіжна карта є недіючим через обмеження/блокування видаткових операцій за рахунком/карткою.
За умовами пункту 4.11 Порядку відмови повідомлення про відмову надсилається клієнту Департаментом з обробки запитів клієнтів та держорганів ГО поштовим протягом 5 днів з дати прийняття рішення про відмову.
Аналізуючи вище зазначені приписи Порядку відмови у кореспонденції із нормами Положення № 65 та частини шостої статті 7, статті 15 Закону № 361-ІХ, суди попередніх інстанцій виснували, що саме рішення у вигляді висновку чи іншого документа, погодженого спеціально уповноваженим органом у порядку, визначеному Законом, Положенням № 65 та внутрішніми документами банку, є тим документом, що складений відповідальними працівниками банку для внутрішнього користування, який підтверджує існування правових підстав для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами проведення внутрішньої перевірки, доказом здійсненої банком оцінки та переоцінки ризику внаслідок проведення такої перевірки, в якому максимально чітко та всебічно викладаються обставини, факти, події, що дають підстави для відмови у підтриманні ділових відносин із клієнтом з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини статті 15 Закону № 361-ІХ. Зміст Порядку відмови дає підстави вважати, що відмова від ділових відносин з клієнтом відбувається безпосередньо шляхом складання та направлення клієнту Повідомлення, а не Рішення у вигляді висновку (службової записки), погодженого спеціальним уповноваженим органом шляхом надання/проставлення резолюції "Дозволяю".
Суди встановили та матеріалами справи підтверджується наявність: - викладеного у формі службової записки шаблону №100202 напрямку "Фінансовий моніторинг" №Е.17.U.0.0/4-7351795 від 14.06.2024 "Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтом ФОП Тягаєнком В.О. (3417315252) та пов`язаними з ним особами/Гілка підрозділа (ризикова) діяльність клієнта" щодо Підприємця; - повідомлення Банку про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 15.06.2024 № 20.1.0.0.0/7-240615/124, направлене відповідачем позивачу, яким письмово поінформовано останнього про прийняте рішення та дострокове за ініціативою Банку розірвання укладення договорів банківського обслуговування/депозитних (вкладних) договорів без перерахунку процентів на вклад (депозит) та договорів, укладених з метою отримання інших банківських послуг (продуктів), що не передбачають відкриття поточних рахунків (крім кредитних договорів), та закриття поточних/депозитних та інших рахунків після здійснення завершальних операцій за цими рахунками.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення про часткове задоволення клопотання Банку про закриття провадження пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства) в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення Банку, викладеного у формі службової записки (шаблон №100202 напрямку "Фінансовий моніторинг" №Е.17.U.0.0/4-7351795 від 14.06.2024 "Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтом ФОП Тягаєнком В.О. (3417315252) та пов`язаними з ним особами/Гілка підрозділа (ризикова) діяльність клієнта" щодо Підприємця, є такими, що ухвалені відповідно до зазначених вище вимог законодавства. Так, зважаючи на наведені приписи Порядку відмови, враховуючи, що службова записка Банку від 14.06.2024 E.17.U.0.0/4-7351795 складена Напрямком фінансового моніторингу та оформлена в шаблоні №100202 та містить висновок щодо встановлення НВР та відмову від підтримання ділових відносин з клієнтом ФОП Шевченко Л.М., на підставі статті 15 Закону №361-ІХ й отримала резолюцію адресата-відповідального працівника Банку - члена правління Банку з питань комплаєнсу, то відповідне рішення є прийнятим саме цим документом.
Водночас рішення Банку від 14.06.2024 (висновок від 14.06.2024 E.17.U.0.0/4-7351795) є внутрішнім документом Банку, який спрямований на встановлення наявності/відсутності підозр, про відмову від підтримання ділових відносин/встановлення неприйнятно високого ризику або про відхилення висновку, та який діє у межах цієї юридичної особи. Таке рішення не створює жодних обов`язків для третіх осіб (позивача), не є актом у розумінні приписів пункту 10 частини першої статті 20 ГПК України (які мають обов`язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акта), тому не може порушувати будь-які права таких осіб внаслідок прийняття цього рішення. Хоча внутрішнє рішення банку, викладене у формі службової записки, не є актом (рішенням) суб`єкта господарювання і не може бути скасоване судом як самостійний об`єкт спору, воно є доказом, який повинен досліджуватися судами сукупно з іншими доказами на підтвердження/спростування обставин правомірності вчинення Банком одностороннього правочину про розірвання після 14.06.2024, укладеного з Підприємцем договору банківських послуг. В контексті дослідження, зокрема, й вказаного доказу суди мають оцінити, чи діяв Банк законно, чи дотримався процедур і чи були підстави для подальших дій щодо розірвання договору.
З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками обох судових інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення клопотання Банку та закриття провадження у справі в означеній частині на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.
Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Підприємця без задоволення, а судових рішень, що оскаржуються, - без змін.
Судові витрати
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Підприємця без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шевченко Лілії Миколаївни залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 у справі № 910/10855/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова