24.04.26
22-ц/812/827/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 473/4272/25
Номер провадження 22-ц/812/827/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
24 квітня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 січня 2026 року, ухваленого під головуванням судді - Ротар М.М., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (надалі - ТОВ «Споживчий Центр») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2025 року ТОВ «Споживчий Центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 12 вересня 2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №12.09.2024-100001209, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, за умовами якого відповідачу перераховано на його платіжну картку кошти в сумі 7000 грн на строк 140 днів зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі в розмірі 1 % за один день протягом строку, на який надається кредит та комісією в розмірі 20% від суми кредиту, яка дорівнює 1400 грн і неустойкою 70 грн за кожен день невиконання чи неналежного виконання позичальником зобов`язань.
ТОВ «Споживчий Центр» зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, натомість відповідач зобов`язання належним чином не виконував у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 21 700 грн, яка складається із заборгованості: 7000 грн - за тілом кредиту, 9 800 грн - по процентам, 1400 грн - комісії та 3500 грн неустойки.
Посилаючись на те, що в добровільно порядку ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не погасив, позивач просив про задоволення позову. 
23 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_1 надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не довів факт надання грошових коштів та не надав детального розрахунку заборгованості, відсутній оригінали кредитного договору та графік погашення кредитних коштів, а також позивачем не доведений факт отримання ним права вимоги до нього за кредитним договором. 
03 листопада 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що між ТОВ «Споживчий Центр» та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, який був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс - повідомленні на номер, вказаний відповідачем як фінансовий. Видача коштів відповідачу підтверджується квитанцією від 12.09.2024 року, яка є первинним платіжним документом, грошові кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок, номер якого зазначено ним у кредитному договорі. Розмір процентної ставки відповідає розміру визначеному Законом України «Про споживче кредитування». Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, відповідачем не надає власного розрахунку, який би спростовував розрахунок заборгованості наданий позивачем.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр», заборгованість за кредитним договором № 12.09.2024-100001209 від 12.09.2024 року у розмірі 18 200 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 7000 грн, заборгованість за процентами в розмірі 9800 грн, заборгованості по комісії 1400 грн. Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду мотивовано тим, що наявні у справі докази є належними та достатніми для висновку про отримання від ТОВ «Споживчий центр» Щепанівським Ю.Р. 12 вересня 2024 року кредитних коштів, а наданий позивачем розрахунок заборгованості є обґрунтованим. Нарахована позивачем неустойка (пеня) у розмірі 3500 грн не підлягає стягненню, оскільки законодавцем звільнено позичальників від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦПК України, а також сплати неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року, та такі нарахування підлягають списанню.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, визнати нікчемними всі нарахування понад тіла кредиту, обмежити суму стягнення виключено тілом кредиту у сумі 7000 грн та визнати недійсним пункт 12.4 договору про 10-й річний строк позовної давності, як такий, що суперечить ст. 257 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове засідання 29 січня 2026 року відбулося за його відсутності, оскільки судову повістку на цю дату він не отримував. Крім того, як зазначає ОСОБА_1 кредитний договір складений таким чином, що його умови суперечать одна одній, є непрозорими та неможливими для розуміння пересічною людиною, що є грубим порушенням принципу прозорості ст.ст 18. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що згідно зі ст. 233 ЦК України правочин може бути визнано недійсним, якщо він був вчинений особою під впливом тяжкої обставини. Стверджує, що на момент укладання договору 12 вересня 2024 року він мав дохід лише 2 980 грн (пенсія по інвалідності Ш групи з дитинства), мав критичне кредитне навантаження перед 5 банками, всю пенсію перераховував на погашення існуючих кредитів, кредит брав для перекредитування, проживає разом з батьками інвалідами 1 та 2 групи. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
За положеннями статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального провадження (ч.1 ст. 279 ЦПК України).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст.129 Конституції України в чинній редакції).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25 - 26 березня 2011 року).
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішенням суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява N 14448/88, § 33).
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2025 року справу було призначено відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Суд першої інстанції, не повідомивши, зокрема відповідача ОСОБА_1 належним чином про час і місце розгляду заяви, яке відбулося 29 січня 2026 року, фактично позбавив його права на участь в судовому засіданні, надання доказів та заперечень проти поданої позовної заяви. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Зазначених вимог закону судом не було дотримано, наведені вище обставини залишилися поза увагою, що призвело до порушення норм процесуального права, прав відповідача ОСОБА_1 , на що він посилається в апеляційній скарзі, тому відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України рішення суду слід скасувати і ухвалити нове судове рішення.
За такого доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними.
Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №12.09.2024-100001209 шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме - прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).
Для підписання і укладення кредитного договору був введений код з смс-повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідача, вказаний договір підписаний одноразовим ідентифікатором Е289.
Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови:
- пропозиція про укладення кредитного договору (оферти) (кредитної лінії);
- заявка сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором;
- відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті.
Відповідно до пункту 3.1. договору, за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
Пунктом 3.2.договору визначено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пункт 3.3. договору визначає, що кредитодавець надає позичальнику кредит на наступних умовах.
Згідно з п.п.3.3.1-3.3.7. дата надання/видачі кредиту, сума кредиту, тип кредиту, строк на який надається кредит, дата повернення (виплати) кредиту, проценти за користування кредитом (проценти), графік платежів встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти.
У п.4.1. договору сторони погодили, що кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4149-49ХХ-ХХХХ-7894.
Пунктом 4.4. договору визначено, що сторони встановлюють, що проценти нараховуються з дня надання кредиту (включаючи безпосередньо день надання кредиту) включно до дати його фактичного повернення. У разі дострокового повного повернення кредиту позичальник у день цього повернення сплачує проценти за період фактичного користування кредитом (включаючи безпосередньо день надання кредиту). У разі дострокового часткового повернення кредиту у день повернення позичальник сплачує проценти за період фактичного користування всією сумою кредиту, а на залишок суми кредиту нараховуються проценти у загальному порядку, передбаченому договором.
Відповідно до заявки від 12 вересня 2024 року, сума кредиту 7000 грн, строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 29 січня 2025 року, процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка, яка становить 1%, денна процентна ставка - 0,87%, комісія, пов`язана з наданням кредиту - 20% від суми кредиту та дорівнює 1400 грн, а також неустойка 70 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання.
Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взявши на себе відповідні зобов`язання.
На підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань за вказаним договором позивач надав лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» від 28 липня 2025 року про перерахування коштів суми кредиту в розмірі 7000 грн за договором кредиту №12.09.2024-100001209, здійсненого через систему платежів іPay.ua, на банківську картку 5355-28XX-XXXX-8097 на підставі укладеного цим товариством з позивачем договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року.
Зазначений номер картки повністю співпадає з реквізитами електронного платіжного засобу, які були самостійно внесені відповідачем до особистого кабінету та зафіксовані у пункті 4.1 кредитного договору №12.09.2024-100001209.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відображення у договорі та довідках про рух коштів номера картки у форматі «перші шість та останні чотири цифри» (маскований номер) не є недоліком доказу, а є прямою вимогою чинного законодавства щодо захисту інформації. 
Зокрема, пунктом 10 Постанови Правління НБУ №113 від 03 листопада 2021 року «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику...» імперативно передбачено, що договори повинні містити номер електронного платіжного засобу споживача саме у форматі 5355-28XX-XXXX-8097. Аналогічні вимоги щодо заборони копіювання та зберігання повного номера платіжного інструменту містяться у пункті 64 Постанови Правління НБУ №164 від 29 липня 2022 року. Таким чином, позивач діяв у повній відповідності до вимог регулятора, і відсутність повного номера картки у наданих документах не свідчить про їх неналежність.
Колегія суддів вважає, що вказані докази є належними та достатніми для висновку про виконання кредитором ТОВ «Споживчий центр» свого обов`язку за кредитним договором № №12.09.2024-100001209 та перерахування коштів на рахунок відповідача.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, відповідно до відомостей якого заборгованість відповідача за кредитним договором складає 21 700 грн з яких: 7000 грн - тіло кредиту, 9 800 грн - нараховані проценти, 1400 грн - комісія та 3500 грн неустойки.
Слід звернути увагу на те, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. 
Таким чином, сторони, діючи відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом.
Сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідач у межах строку кредитування з 12 вересня 2024 року по 29 січня 2025 року за користування кредитними коштами.
Згідно довідки-розрахунку розмір процентів становить 9800 грн, які нараховані з 12 вересня 2024 року по 29 січня 2025 року, за ставкою 1% (7000 грн х 1% х 140 днів) тобто, відповідають погодженим сторонами умовам договору.
Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Отже, чинним законодавством України кредитодавцю надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
За такого, розмір комісії, який встановлено в договорі та повинен сплатили позичальник, у розмірі 1400 грн відповідає умовам законодавства. 
В той же час, нарахування неустойки в розмірі 3500 грн за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, оскільки відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення в період дії воєнного стану на території України, а відтак не підлгає стягненню.
З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за умовами кредитного договору у повному обсязі, колегія дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, яка складається з тіла кредиту, процентів та комісії позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідачем належними та достатніми доказами не спростовано отримання ним кредитних коштів за договором від 12 вересня 2024 року та розмір заборгованості. 
Надані ОСОБА_1 докази під час апеляційного перегляду колегія вважає за можливе прийняти відповідно до вимог ст .ст. 83. 367 ЦПК України з огляду на те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідача, якого не було належним чином повідомлено про місце й час розгляду справи.
Разом з тим, виписки по картковим рахункам, які не стосуються даної справи, копія свідоцтва про смерть батька відповідача, а також скріншоти щодо листування ОСОБА_1 з працівниками ТОВ «Споживчий Центр» не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. 
За такого, позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 12.09.2024-100001209 від 12.09.2024 року підлягають частковому задоволенню у розмірі 18 200 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 7000 грн, заборгованість за процентами - 9 800 грн, заборгованості по комісії 1400 грн. 
За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи те, що вимоги позивача задоволені на 84 % то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2034,82 грн (2422,40 грн х 84%) судового збору за подання позову. 
Доводи апеляційної скарги про суперечність умов договору щодо нарахування процентів та комісії Закону України «Про споживче кредитування» не заслуговують на увагу, оскільки є невірним тлумаченням відповідачем положень вказаного Закону, а тому обмеження суми стягнення виключно тілом кредиту у розмірі 7000 грн, про яке зазначає ОСОБА_1 не можуть бути застосовані.
Посилання в апеляційній скарзі на визнання кредитного договору від 12 вересня 2024 року на підставі ст. 233 ЦК України недійсним, оскільки він був вчинений ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем не можуть бути взяті до уваги оскільки це не є предметом розгляду даної справи і таких вимог відповідно до ст. 13 ЦПК України відповідачем не заявлено.
Також, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1500 грн судового збору за подання апеляційної скарги, який ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2026 року та від 31 березня 2026 року було зменшено та відстрочено його сплату до ухвалення судового рішення у справі. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором №12.09.2024-100001209 від 12 вересня 2024 року у розмірі 18 200 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 7000 грн, заборгованість за процентами - 9 800 грн та заборгованість по комісії - 1400 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» 2 034,82 грн судового збору .
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 500 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова