Справа № 750/8153/25
Провадження № 2/750/139/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:
судді Косенка О.Д.,
секретарі Костюк С.О., Ткаченко К.Д., Суконнова В.М.,
за участі позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача адвоката Кручек О.О., 
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача адвоката Рясного В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Кручек Ольги Олександрівни до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна,

в с т а н о в и в:

16 червня 2025 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Кручек Ольги Олександрівни до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач) перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року. В 1996 році у них народився перший спільний син - ОСОБА_4 . У 1999 році сторони вперше зареєстрували шлюб. В 2002 році у них народився другий спільний син - ОСОБА_5 .
В зареєстрованому шлюбі подружжя перебувало до 2004 року, після чого розірвали шлюб, однак продовжували фактичні шлюбні стосунки, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.?
Позивач вказує, що Відповідач жодного дня в своєму житті не працювала. Матеріальним утриманням родини займався Позивач, який мав свій бізнес на території Грузії та Казахстану. Щомісячний дохід ОСОБА_3 від вищевказаного бізнесу становив приблизно 50000 доларів США, котрі надходили в Україну і витрачались Позивачем на утримання родини.
22 квітня 2009 року Відповідач отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на 3-кімнатну квартиру загальною площею 130,1 кв. м., житловою площею 76 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та 23.04.2009 нею було зареєстроване право власності на цей об`єкт нерухомості. Відповідач 30.07.2009 зареєструвалася у квартирі.
Квартира була придбана в стані від забудовника і непридатна для проживання, протягом 2009-2010 років ремонт в квартирі не здійснювався. В 2011-2013 роках Позивач перераховував на ім`я Відповідача поштові перекази через платіжні системи «Золота корона» та «Western Union» на загальну суму біля 110 000 доларів США: 84 300 доларів США в 2011 році, 12 900 доларів США у 2012 році та 11 800 доларів США в 2013 році. Ці кошти були отримані Відповідачем та витрачались на ремонт вищевказаної квартири, придбання меблів та побутової техніки в неї. 
Увесь цей період Позивач та Відповідач продовжували фактичні шлюбні стосунки, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився третій спільний син - ОСОБА_6 .
08 січня 2015 року сторони вдруге офіційно зареєстрували шлюб на території Грузії. Цей шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02.05.2023 у цивільній справі № 750/2312/23 та постанови Чернігівського апеляційного суду від 27.09.2023 про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18.03.2025 року у справі № 750/9694/24, яке набрало законної сили 18.04.2025, місце проживання молодшого сина подружжя ОСОБА_6 , визначено з батьком. На даний час батько з сином проживають у Норвегії за програмою тимчасового проживання на час війни. Після повернення в Україну Позивач з сином мають право проживати у спірній квартирі, оскільки зареєстровані у ній, однак, треба вирішити питання визнання права власності на частину спірного майна. Відповідач є платником аліментів відповідно до судового наказу у справі № 750/3095/24, починаючи з 04.03.2024 до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з цим відкрито виконавче провадження. Аліментів на утримання молодшого сина від матері дитини Позивач не отримує, утриманням родини займався і на даний час займається Позивач, повністю утримуючи молодшу дитину, допомагає двом старшим синам, сплачує кошти за утримання житла, всі комунальні послуги, а тому Позивач вважає за справедливе визнання квартири спільною сумісною власністю сторін та її поділ як майна подружжя.
Позивач просить визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 3-кімнатну квартиру загальною площею 130,1 кв. м., житловою площею 76 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 та провести її поділ в частках 1/2 ОСОБА_3 та 1/2 ОСОБА_2.
Ухвалою судді від 26 червня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Представник Відповідача адвокат Рясний В.Д. через систему «Електронний суд» 28.07.2025 подав відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив, вказавши, що Відповідач розірвала шлюб із Позивачем 14.02.2008, про що було зроблено відмітку у паспорті Відповідача. Зазначене вище свідчить про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була набута Відповідачем після спливу більш ніж одного року після розірвання шлюбу із Позивачем.
Грошові кошти на купівлю зазначеної вище квартири були надані батьками відповідача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Зазначене вище свідчить про те, що спірна квартира не має статусу спільної сумісної власності, набутої під час шлюбу, а Позивачем в свою чергу зворотнє не доведено. Доказів що Відповідач саме грошовими коштами Позивача придбав меблі, побутову техніку, зробив певний обсяг ремонтних робіт, до позовної заяви не долучено.
Представник Відповідача стверджує, що після придбання квартири, вона була у жилому стані та в ній проживала Відповідач. Необхідні ремонтні роботи та придбання побутової техніки, Відповідач оплачувала за особисті грошові кошти. Відповідач підтверджує факт періодичного отримання від Позивача грошових коштів на утримання дітей, проте зазначене спростовує доводи Позивача, що у період придбання та здійснення ремонту у квартирі, сторони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.
Також представник Відповідача вказує, що 15.07.2005 Новозаводським районним судом м. Чернігова було ухвалено рішення про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім.
Представник Відповідача також не визнає розмір судових витрат, заявлений Позивачем до стягнення, оскільки він є неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.
Через підсистему «Електронний Суд» 07.08.2025 від представника Відповідача адвоката Рясного В.Д. надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою суду від 10.10.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті, задоволено клопотання сторін про витребування доказів та виклик свідків.
За клопотанням сторони Позивача, ухвалою суду витребувано докази у справі, а саме: у Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК) та у Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», а також у Відповідача інформацію про суми коштів, перерахованих на ім`я ОСОБА_2 ОСОБА_3 як грошові перекази через сервіси грошових переказів «Золота корона», Western Union , Monogram протягом періоду 2004- 2017 років та оригінали квитанцій (належним чином завірені копії) на підтвердження цієї інформації; у Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області - інформацію про офіційне місця роботи, наявність рухомого майна та доходи ОСОБА_2 , за період з 2004 - 2017 років, у Комунального підприємства "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" - копію технічного паспорту на об`єкт нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_4. у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , копію свідоцтва (або витяг з реєстру актів цивільного стану № 139) про реєстрацію розірвання шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та документи, на підставі яких таке розірвання шлюбу відбулось. 
У судовому засіданні Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав повністю, пояснив суду, що купівля квартири АДРЕСА_2 дійсно була здійснена Відповідачем за кошти, отримані від продажу нерухомості її батьками, натомість ремонт у квартирі здійснювався за його кошти, які він пересилав, перебуваючи у Казахстані, де в нього є свій бізнес. Крім того, він є власником міжнародного автовокзалу у Грузії. Ці бізнеси дають йому доход орієнтовно 2,8 млн. доларів на рік, з яких він частину перераховував в Україну для утримання своєї сім`ї, зокрема близько 94 тис доларів США він перерахував на ремонт спірної квартири у 2011-2012 роках. Загалом з 2010 по 2017 роки, Позивач перерахував Відповідачу близько 177 тис. доларів США. Крім того, надавав готівкові кошти, коли перебував в Україні, до цього часу перераховує кошти для старших дітей та самостійно утримує меншого сина. Фінансові документи про перерахування цих коштів він залишив у квартирі і вони були у розпорядженні Відповідача, яка їх приховує. Метою звернення до суду з позовом про поділ майна є необхідність забезпечення майнових прав найменшого спільного з Відповідачем сина - ОСОБА_11 , який на даний час проживає разом з Позивачем за кордоном.
У судовому засіданні представник Позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Крім того, звернула увагу суду, що на час придбання Відповідачем квартири  АДРЕСА_2 , Позивач проживав разом та вів спільне господарство з Відповідачем, а також вважав, що перебуває у зареєстрованому шлюбі, оскільки Відповідач про факт розірвання у 2008 році за її заявою шлюбу, яке було здійснене органом РАЦС на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 2005 року про визнання Позивача безвісно відсутнім, останнього не повідомляла. На час розгляду цієї справи судом, рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова скасовано вищезазначене рішення про визнання Позивача безвісно відсутнім. На момент ухвалення рішення суду про оголошення Позивача безвісно відсутнім, він не перебував у розшуку, що є обов`язкової передумовою для ухвалення рішення, про що свідчить інформація УДМС в Чернігівській області, отримана на адвокатський запит. Також звертає увагу суду, що в рішенні Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.07.2005 мотивами звернення ОСОБА_12 до суду вказано необхідність отримання соціальних виплат на дітей як матері, яка їх самостійно виховує, проте згідно з дослідженими судом документами про доходи Відповідача, такі виплати в період з 2005 по 2008 рік Відповідач не отримувала. До органу РАЦС для внесення відповідного запису про розірвання шлюбу на підставі судового рішення, Відповідач звернулася лише у 2008 році, тобто не задовго до придбання спірної квартири, що може свідчити, що ініціювання визнання Позивача безвісно відсутнім та подальшого розірвання шлюбу здійснене саме з метою усунення Позивача як співвласника придбаного у майбутньому об`єкта нерухомості. 
Оскільки Позивач часто перебував у службових відрядженнях у Грузії та Казахстані, кошти на оплату вартості ремонту квартири та закупівлі меблів і побутової техніки, він перераховував через банківські установи. Відповідні платіжні документи на момент його виїзду разом із молодшим сином із спірної квартири у липні 2023 року залишалися у квартирі, а тому мають бути у володінні Відповідача. Натомість їх суми, призначення, отримувач та відправник, фінансові оператори, через які здійснювалися платежі, підтверджуються дослідженим у суді відеозаписом.
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов. 
Представник Відповідача надав пояснення, аналогічні змісту відзиву на позов. Крім того, звернув увагу суду на невиконання стороною Позивача свого обов`язку щодо підтвердження доводів належними доказами, а також недопустимість застосування до спірних відносин, норм законодавства, що регламентують правовий режим поділу спільного майна подружжя. Також повідомив, що придбання та здійснення Відповідачем ремонту у квартирі АДРЕСА_2 , було здійснене за рахунок власних коштів Відповідача, зокрема отриманих від батьків, які здійснили відчуження належного їм нерухомого майна. Долучений стороною Позивача до матеріалів справи відеозапис подано з порушенням процесуального строку на стадії розгляду справи по суті. Також вважає його недопустимим та неналежним доказом, оскільки не зрозуміло його походження, яким технічним засобом він здійснювався чи є автентичним, відеозапис не надає можливості встановити необхідні реквізити платіжних документів та підтвердити їх справжність.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до відмітки у паспорті Відповідача (а.с. 60-61) 05.09.2003 нею було зареєстровано шлюб із ОСОБА_1 , 1967 р.н., актовий запис № 1304.?
Згідно з рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.07.2005 у справі № 2-2412/05 Позивача - ОСОБА_3 за заявою Відповідача визнано безвісно відсутнім (а.с. 63-65).
Шлюб між сторонами було розірвано 14.02.2008, про що було зроблено відмітку у паспорті Відповідача (а.с. 60-61).
Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.12.2025 №3568/2878-10-25-33.23/33.23 підставою реєстрації розірвання шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 було рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.07.2005 про визнання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безвісно відсутнім (а.с. 184).
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу №00055258046 від 10.12.2025, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції 14.02.2008 складено актовий запис №139, про розірвання шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 . Підстава реєстрації розірвання шлюбу: рішення про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , справа №2-2412 від 15.07.2005 Новозаводського районного суду м.Чернігова (а.с. 183- зворот-187).
Згідно з листом УДМС у Чернігівській області №7401.5-7097/74.2-25 від 16.12.2025, за обліками Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області матеріали розшукових справ, заведені у період з 2003 року по 2005 рік відносно громадянина Грузіїї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутні (а.с.188).
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.12.2025 у справі № 751/7771/25 задоволено заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про появу фізичної особи, яку визнано безвісти відсутньою та скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.07.2005 у справі № 2-2412/05 скасовано (а.с. 190-192).
Позивач та Відповідач є батьками ОСОБА_4 , 1996 р.н., ОСОБА_5 2002 р.н. та ОСОБА_6 , 2012 р.н., що визнається сторонами та підтверджується наданими до суду доказами.
Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 23.04.2009 за Відповідачем зареєстровано право власності на 3-кімнатну квартиру загальною площею 130,1 кв. м, житловою площею 76 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10). Частка власності - 1/1.
Право власності Відповідача на вищевказану квартиру також підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2009 (а.с. 59 зворот).
За змістом довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міськради від 26.03.2021 № 5361, ОСОБА_3 з 20.04.2019 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міськради від 09.07.2025 № 5218, за адресою АДРЕСА_1 з 30.07.2009 зареєстровані Відповідач та спільні діти сторін: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а з 25.09.2012 ОСОБА_6 (а.с. 64 зворот).
В своїй позовній заяві сторона Позивача вказує, що у 2011-2013 році ОСОБА_3 перерахував на ім`я ОСОБА_2 поштові перекази через платіжні системи «Золота корона» та Western Union на загальну суму біля 110 000 долларів США: 84 300 долларів США в 2011 році, 12 900 доларів США в 2012 році та 11 800 доларів США в 2013 році, що на даний час підтверджується копіями та відеозаписами квитанцій про міжнарожні грошові перекази у валюті від ОСОБА_3 . 
Із дослідженого у судовому засіданні відеозапису тривалістю 5:00 хвилин вбачається, що у володінні Позивача були наявні документи, які можуть бути квитанціями про перерахування коштів через платіжну систему «Золота Корона» у період 2011- 2013 років, отримувачем яких є ОСОБА_14 , платником ОСОБА_3 . Відеозапис супроводжується коментарем Позивача із зазначенням періодів та розмірів перерахованих ним сум. Так, у 2011 році за твердженням Позивача ним було перераховано Відповідачу 84 300 доларів США, у 2012 році - 12 900 доларів США, у 2013 - 11 800 доларів США.
08 січня 2015 року Позивач та Відповідач повторно зареєстрували шлюб на території Грузії, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Батумською службою громадянського реєстру Агенства розвитку державних секторів (Грузія) в перекладі на українську мову в апостилі, підпис перекладача нотаріально завірений в Україні (а.с. 12-13). 
Указаний шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02.05.2023 у цивільній справі № 750/2312/23 (а.с. 14), залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 27.09.2023 (а.с. 16).
Відповідно до судового наказу в справі № 750/3095/24, з Відповідача на користь Позивача стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6 , починаючи з 04.03.2024 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 20). 
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18.03.2025 у справі № 750/9694/24, яке набрало законної сили, місце проживання молодшого сина сторін ОСОБА_6 визначено з батьком (а.с. 17-18). 
На даний час Позивач разом з сином ОСОБА_6 проживають у Норвегії, що визнається сторонами. 
Допитана за клопотанням сторони Позивача у якості свідка Відповідач ОСОБА_2 , пояснила суду, що з 1996 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а з 2003 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У 1996 та 2002 роках у них народилися сини, відповідно ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Позивач участі у вихованні дітей практично не приймав, а у 2003 році взагалі зник і не виходив на зв`язок, через що Відповідач звернулася до суду з позовом про визнання його безвісти відсутнім та після отримання рішення Новозаводського районного суду, у 2008 році через орган РАЦСу розірвала шлюб з Позивачем. 
Знову Позивач з`явився в житті Відповідача у 2010 році, зателефонувавши її матері. У подальшому у 2011 році, орієнтовно в листопаді, Позивач прилетів в Україну з Казахстану та вже в грудні цього ж року полетів до Казахстану, де у нього був бізнес, та як згодом стало відомо Відповідачу, інша сім`я. Під час перебування Позивача в Україні Відповідач знову завагітніла третьою дитиною, яку народила у 2012 році. У 2015 році Позивач та Відповідач знову уклали шлюб на території Грузії, який було розірвано Деснянським районним судом м. Чернігова у 2023 році. У період з 2017 по 2023 рік ОСОБА_17 проживав у м. Чернігові у спірній квартирі, проте не ніс ніяких витрат по її утриманню. У липні 2023 року він виїхав у Норвегію разом з молодшим сином ОСОБА_18 , де вони проживають на даний час.
Також свідок пояснила, що у 2009 році її покійний батько продав отриманий у спадщину будинок у м. Чернігові за 150 000 доларів США, з яких вона придбала за інвестиційним договором від забудовника квартиру по АДРЕСА_1 за 120 000 доларів США та решту 30 000 доларів США було витрачено на ремонт у квартирі та закупівлю меблів. У квартиру Відповідач вселилася у 2010 році.
У період 2010 - 2012 років Позивач перераховував із Казахстану кошти, у різних сумах, у тому числі у розмірі 5, 6 та 10 тис. доларів США, які Позивач витрачала здебільшого на потреби дітей, оскільки сама приблизно до 2011 року хоча неофіційно працювала, однак заробітна плата була невисокою, а витрати на утримання трьох дітей потребували значних фінансових ресурсів. Частина отриманих від Позивача коштів дійсно була витрачена на ремонт квартири, а саме на облаштування та меблювання спальної кімнати, але це також було здійснено в інтересах дітей. Вказати суми коштів, витрачених на ремонт, які були надані батьками та суми, які переслані Позивачем, Відповідач на даний час не може, але основні затрати були понесені за рахунок коштів, які залишилися від продажу будинку батьків. Квитанцій про перерахування коштів від Позивача Відповідач не бачила, де вони можуть знаходитися не знає.
Допитаний у якості свідка ОСОБА_19 , пояснив, що є рідним братом Відповідача. Їхній покійний батько успадкував житловий будинок разом із земельною ділянкою в центрі міста навпроти міського парку м. Чернігові, який у 2008 році її продав за 150 000 доларів США. Будинок був придбаний з метою подальшого будівництва на цьому місці багатоквартирного житлового будинку. За ці кошти у 2009 році за інвестиційним договором від забудовника була придбана квартира по АДРЕСА_1 за 120 000 доларів США для проживання у ній сестри свідка ОСОБА_2 . За які кошти здійснювався ремонт у квартирі свідку невідомо. У період ремонту у 2009-2010 роках сестра проживала у свідка, потім у придбаній квартирі. Батько дітей сестри ОСОБА_3 періодично з`являвся, потім зникав. На час придбання квартири він тривалий час був відсутній і ніяких відомостей про його місцеперебування не було, знати про придбання квартири він не міг. Після тривалої відсутності вийшов на зв`язок у 2010 році. У період здійснення ремонту на валютну картку свідка одного разу надходив переказ у доларах США від ОСОБА_3 для ОСОБА_14 , оскільки у неї не було валютного рахунку. Яка була сума переказу свідок не пам`ятає, куди були спрямовані сестрою ці кошти йому невідомо.
Допитана в якості свідка ОСОБА_7 надала суду показання, що вона є матір`ю Відповідача. Відповідач має трьох синів від ОСОБА_3 , який в різні періоди часу перебував у фактичних шлюбних відносинах з дочкою та зареєстрованому шлюбі. Переважну більшість часу з початку стосунків із дочкою, він перебував або за кордоном або взагалі невідомо де. Так після народження другого сина та одруження із дочкою Позивач у 2003 році зник та упродовж 7 років про нього не було взагалі нічого відомо. У зв`язку з цим, дочка звернулася до суду із заявою про визнання його безвісно відсутнім та у 2005 році рішенням суду заяву було задоволено. На зв`язок ОСОБА_17 вийшов у 2010 році, зателефонувавши свідку на домашній квартирний телефон. Свідок дала йому номер телефона дочки.
Також свідок пояснила, що її покійний чоловік успадкував житловий будинок разом із земельною ділянкою в центрі міста, який у 2008 році продав за 150 000 доларів США. Будинок придбала особа на ім`я ОСОБА_20 з метою подальшого будівництва на цьому місці багатоквартирного житлового будинку. Оскільки було відомо про плани будівництва на місці будинку багатоквартирного будинку із очищенням земельної ділянки, така пропозиція була на той час вигідною і для забудовника і для їхньої сім`ї. Документи на продаж будинку оформлялися нотаріально, проте у подальшому були загублені, ймовірно здані в макулатуру з іншими паперами, оскільки ніхто не думав, що вони знадобляться. За кошти від продажу будинку у 2009 була придбана квартира від забудовника по АДРЕСА_1 за 120 000 доларів США для проживання у ній дочки свідка ОСОБА_7 та її трьох дітей. На ремонт та придбання меблів у квартиру було витрачено решту коштів від продажу будинку у розмірі 30 тисяч доларів США. У 2010 - 2011 роках, можливо також у 2012 році, під час ремонту у квартирі дочка з дітьми проживала у свого брата, а потім у спірній квартирі. У цей період від ОСОБА_6 дочці надходили певні кошти, але у яких розмірах свідку невідомо. Свідок вважає, що це кошти, які Позивач мав надавати на утримання дітей, як їхній батько. За частину коштів свідок особисто здійснювала закупівлю матеріалів та меблів для ремонту у спальні, але це також було здійснено в інтересах трьох дітей Позивача.
За клопотанням сторони Позивача, ухвалою суду витребувано у Акціонерного товариства «Акцент-Банк» та у Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», а також у Відповідача інформацію про суми коштів, перерахованих на ім`я ОСОБА_2 ОСОБА_3 як грошові перекази через сервіси грошових переказів «Золота корона», «Western Union», «Monogram» протягом періоду 2004 - 2017 років та оригінали квитанцій (належним чином завірені копії) на підтвердження цієї інформації.
Згідно з отриманою інформацією Акціонерного товариства «Акцент-Банк» від 01.12.2025 № 20.1.0.0.0/7-20251127/0147, ОСОБА_4 отримував через систему «Western Union» 10.12.2020 кошти у розмірі 50,00 доларів США та 08.12.2020 - у розмірі - 100,00 доларів США (а.с. 133-135).
Відповідно до листа Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» від 03.12.2025 № 20.1.0.0/7-251126/93021-БТ, за період 2014-2017 років отримувала три перекази, з них один на суму 200,00 доларів США 28.01.2013 від ОСОБА_10 (а.с.137).
Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно із ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 СК України, якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 639/465/19 викладено наступні правові позиції.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.
У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17.
Саме на правовий статус майна, яке набуте у період проживання сторін у справі як спільної власності, яка за правовим регулюванням прирівнюється до спільної сумісної власності подружжя, посилається Позивач у своїй позовній заяві і згідно з вищевикладеними правовими позиціями Верховного суду, спростувати ці обставини має Відповідач.
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтями 77 - 80 ЦПК України визначено критерії, яким повинні відповідати докази, зокрема: належність, допустимість, достатність та достовірність. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд звертає увагу, що у даній справі першочергово необхідно довести (спростувати) належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами сам факт проживання сторін однією сім`єю у період набуття Відповідачем права власності на спірну квартиру та здійснення у ній поліпшень (ремонт, меблювання) з огляду на припинення на той час офіційних шлюбних відносин, і це має бути здійснене, згідно із загальними правилами доказування, визначеними ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною, яка посилається на певні обставини.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.
Аналізуючи надані сторонами докази, суд зазначає, що цивільному процесі принцип доказування «поза розумним сумнівом» для доведення певних обставини, на відміну від кримінального судочинства, має обмежене застосування. Натомість у цивільному процесі діє принцип «балансу ймовірностей», який означає, що суд вирішує справу на підставі того, яка з версій є більш імовірною, враховуючи всі надані докази.
Визнаючи подані письмові докази достатніми та достовірними доказами, суд надає їм оцінку в їх сукупності, які в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суди дійшли правильних висновків про доведеність родинних відносин між позивачем та померлою особою.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та в постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21.
В своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на висновках про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Факт придбання оспорюваної квартири у період, коли особи не перебували у зареєстрованому шлюбі підтверджується матеріалами справи.
Суд зазначає, що із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що сторони проживали однією сім`єю в зазначений Позивачем період. Суду не надано документальних підтверджень як фізичного перебування у 2009 році у м. Чернігові, реєстрації місця проживання за однією адресою, а також придбання у цей час майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів участі в утриманні дітей та майна тощо.
Суд звертає увагу, що спірна квартира була придбана Позивачем у 2009 році, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, і доводи Відповідача, а також показання свідків, що на цей час, а також протягом тривалого періоду, що передував йому, сторони фактично не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного побуту, належними, допустимими, достовірними доказами не спростовані. Зокрема, Позивач у своїх поясненнях не заперечив та не спростував той факт, що орієнтовно з 2003 року та по 2010 рік він був взагалі відсутній у м. Чернігові, грошові кошти на придбання спірної квартири він не надавав.
За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно єдиним власником спірної квартири є Відповідач. Факт тимчасової реєстрації у квартирі Відповідача, а також постійної реєстрації спільних дітей, не змінює правовий режим квартири як особистої власності Відповідача.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала сторонам на праві спільної сумісної власності. 
Отже, суд доходить висновку, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана як спільна сумісна власність, а також, що покращення квартири (ремонт, меблювання) було здійснене в період спільного проживання Позивача та Відповідача з метою задоволення потреб сім`ї за особисті кошти Позивача. Також не надано доказів того, що в цей період часу Позивач та Відповідач були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки. 
Навпаки, стверджуваний Позивачем факт здійснення переказів коштів у 2011-2013 роках на ім`я Відповідача через платіжні системи «Золота корона» та «Western Union» на загальну суму близько 110 000 доларів США підтверджують, що сторони разом у цей час не проживали, оскільки необхідність у використанні зазначених міжнародних платіжних систем, за умови спільного проживання, була б відсутня.
Надаючи оцінку доводам сторін, суд також звертає увагу на наступне.
Як зазначалося вище, стороною Позивача не зазначається та не підтверджується жодними доказами факт надання Відповідачу фінансових ресурсів на придбання квартири та у період часу, який передував придбанню спірної квартири. Показання Відповідача, а також попереджених судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань свідків, що указана квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від відчуження належного батьками Відповідача будинку у м. Чернігові та на ці ж кошти здійснювався першочерговий ремонт у квартирі, суд вважає достовірними та такими, що не суперечать іншим матеріалам справи.
Також суд звертає увагу, що Новозаводським районним судом м. Чернігова 15.07.2005 ухвалено рішення, про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_3 , яке не було скасоване станом на час розірвання шлюбу між сторонами у 2008 році, як і на час подачі позовної заяви. 
Суд не вважає, що мотиви Відповідача щодо визнання Позивача безвісно відсутнім та розірвання з ним шлюбу мають бути предметом доказування у даній справі, оскільки за встановлених судом обставин, які не заперечуються стороною Позивача, а саме: відсутності його самого та будь-якої інформації про нього, орієнтовно з 2003 по 2010 рік, тобто фактичного розриву сімейних стосунків, Відповідач мала усі підстави вживати необхідних заходів для убезпечення своїх майнових прав на придбане у майбутньому за належні її батькам кошти нерухоме майно і такі її дії не суперечать принципам розумної обачності та добросовісності з огляду на поведінку Позивача.
Позивач стверджує, що він з 2010 року здійснює утримання родини, зокрема на даний час утримує молодшу дитину, допомагає двом старшим синам, сплачує кошти за утримання житла, сплачує комунальні послуги. Суд погоджується з доводами сторони Відповідача, що перераховані у 2011 - 2013 роках кошти, а також добровільні перерахування коштів у інші періоди часу могли бути витрачені саме на матеріальне забезпечення дітей Позивача, що є його прямим обов`язком, згідно з положеннями Сімейного кодексу України.
Крім того, факт добровільного перерахування коштів Позивачем та їх витрачання Відповідачем на будь-які потреби, зокрема на ремонт у квартирі, жодним чином не впливає на правову природу спірних правовідносин, не спростовує факту її придбання не за кошти Позивача та у період коли сторони не були ні юридично ні фактично пов`язані шлюбними відносинами, та не змінює статус спірного об`єкту нерухомості як особистої власності Відповідача.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог Позивача, понесені ним судові витрати суд залишає за стороною Позивача.
Юридичні послуги Відповідачу надавав адвокат Рясний В.Д., яким через підсистему «Електронний суд» 07.08.2025 заявлено клопотання до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження укладення угоди та понесених витрат сторона Відповідача надала суду копії договору про надання юридичних послуг від 02.07.2025 (а.с. 43,81) додатку №1 до нього із зазначенням вартості послуг (а.с. 87), ордера на надання правничої допомоги (а.с. 44, 82), акту надання послуг від 06.08.2025 за договором про надання правничої допомоги (а.с. 87 зворот), квитанції про оплату за надані послуги від 02.07.2025 на суму 10 000 грн (а.с. 83 зворот).
Указані судові витрати Відповідача суд мають бути стягнуті на його користь з Позивача.
Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 19, 81, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, -
ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення проголошено 13.04.2026.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя         Олег КОСЕНКО