02.03.26
22-ц/812/213/26
Єдиний унікальний номер судової справи 483/870/25
Номер провадження 22-ц/812/213/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

02 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О., 

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 12 листопада 2025 року, під головуванням судді Рак Л.М. в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 грудня 2025 року, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 серпня 2020 року між Акціонерним товариством «Банк Форвард» (далі – АТ «Банк Форвард») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №200285508, відповідно до умов якого останній було відкрито рахунок та надано кредит у сумі 86 756 грн. на строк 1 096 днів у період з 07 серпня 2020 року по 07 серпень 2023 рік, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом та комісію відповідно до умов цього договору. 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами кредитного договору, що підтверджується виписками за кредитним договором, однак відповідач своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у повному обсязі не виконала.
25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором №200285508.
Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача за кредитним договором №200285508 від 07 серпня 2020 року становила 52 937 грн. 34 коп., з яких 18 590 грн. 94 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 34 346 грн. 40 коп. – заборгованість за комісією.
Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути на свою користь з позичальника  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №200285508 від 07 серпня 2020 року у розмірі 52 937 грн. 34 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422грн. 40 коп. та 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_1 , діючи через представника – адвоката Підодвірного Т.І., подала відзив, в якому просила у задоволенні позову відмовити.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2025 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16грудня 2025 року, у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що відповідно до пункту блоку 1 Інформаційного блоку оферти, встановлено щомісячну комісію, без ПДВ в розмірі 2 854 грн. 28 коп., однак банк не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на боржників обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи, а тому суд вважав, що вказане положення кредитного договору є нікчемним.
Враховуючи те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої неможливе встановлення комісії, позовні вимоги позивача в частині стягнення комісії у розмірі 34 346 грн. 40 коп. задоволенню не підлягають.
Крім того, з дослідженої виписки по особовим рахункам угоди №200285508 від 07 серпня 2020 року судом встановлено, що за період з 07 вересня 2020 року по 02 лютого 2023 року відповідачем ОСОБА_1 було сплачено на користь банку в рахунок погашення комісії суму в розмірі 57 445 грн. 56 коп., яку слід віднести в рахунок погашення заборгованості за основною сумою кредиту, яка становить 18 590 грн. 94 коп.
З огляду на викладене, суд констатував, що у відповідача відсутні непогашені зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для відмови у позові.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність письмових підписів сторін за угодою підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. З огляду на це, позивач вважав, що дотримано всіх умов правомірності кредитного договору №200285508 від 07 серпня 2020 року, передбачених законодавством. 
Також відповідачу до укладення кредитного договору було надано можливість ознайомитися із Паспортом споживчого кредиту, де були відображені всі умови договору, зокрема щодо орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом; орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за весь строк користування кредитом.
Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. 
Умова договору щодо обов`язку сплачувати щомісячну комісійну винагороду недійсною визнана не була. 
Витрати за комісійну винагорода – це чітко визначені за їх змістом витрати за послугу кредитодавця, дана комісія узгоджена свідомим волевиявленням сторін і врахована при укладенні кредитного договору у загальній вартості та загальних витратах щодо кредиту. Таким чином, умова договору про комісійну винагороду згідно кредитної заборгованості не суперечить вимогам законодавства України. Тому, сплачені кошти по комісії не підлягають поверненню відповідачу та не можуть бути зараховані як кошти щодо погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами.
Також, позовні вимоги в частині основної суми кредиту, відсотків та комісії є самостійними вимогами і зарахування однієї частини в іншу, на думку позивача, не допускається.
В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки позивачу та відповідачу через підсистему Електронний суд.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що представник позивача просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач про причини неявки в судове засідання апеляційний суд не повідомив.
Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
При цьому, відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2020 року між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 була підписана оферта №200285508 на укладення угоди про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якої ОСОБА_1 зробила пропозицію АТ «Банк Форвард» укласти з нею кредитний договір, в рамках якого просила банк: відкрити рахунок у валюті гривні, що буде використовуватись для надання, повернення та обліку кредитних коштів та заборгованості за кредитним договором; надати їй кредит в сумі, зазначеній в графі «Сума Кредиту» Розділу «Кредитний договір», шляхом зарахування суми кредиту на рахунок та її подальшого безготівкового переказу з рахунку.
Офертою передбачено умови договору про надання та використання платіжної картки, а саме: назва продукту: Cross Up Швидкі гроші дистанційний, тип картки Visa/MasterCard; номер рахунку одержувача НОМЕР_1 ; ставка по ліміту 25% річних; валюта рахунку картки гривня, щомісячна комісія без ПДВ 2854 грн. 28 коп. строком на 1096 днів з 07 серпня 2020 року по 07 серпня 2023 року.
Згідно з п.4.1 оферти відповідач погодилась, що акцептом її оферти про укладення кредитного договору (оферти) будуть дії банку по зарахуванню кредитних коштів на рахунок та їх подальшому безготівковому переказу з рахунку згідно з дорученням клієнта, викладеним(-и) в п.1 даної оферти, здійснені в межах строку для відповіді, зазначеного в п.5.1 цієї оферти. 
Відповідно до п.4.2 акцептом оферти про укладення договору про картку (оферти 2) будуть дії банку по відкриттю їй рахунку картки, здійснені в межах строку для відповіді, зазначеного в п.5.2 цієї оферти. 
За п.4.3 оферти договір банківського обслуговування вважатиметься укладений з дати отримання банком цієї оферти, якщо рахунок картки 2, номер якого зазначений в графі «Рахунок Картки 2» Розділу «Договір банківського обслуговування» ІБ, не було відкрито раніше у межах окремого Договору банківського рахунку. Договору банківського обслуговування буде присвоєно номер, вказаний в графі «Номер договору» Розділу «Договір банківського обслуговування». 
Згідно з п.4.4 оферти, банк, на підтвердження факту укладання з відповідачкою кредитного договору має право (але не зобов`язаний) повідомити відповідачку про акцепт її пропозиції про укладення з нею відповідного договору СМС-повідомпенням/листом/електронним листом. При цьому вона розуміла і погодилась з тим, що зазначені в цьому пункті договори будуть вважатись укладеними з дати виконання банком дій, вказаних в пункті 3 цієї оферти, незалежно від того, чи було повідомлення відправлене Банком, а у разі відправлення банком – то незалежно від того, чи було таке повідомлення отримане нею (а.с.6).
Випискою по особовим рахункам підтверджено факт надання кредитних коштів та користування кредитними коштами відповідачем за період з 04 березня 2020 року по 10 червня 2023 року (а.с.22-33).
25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого АТ «Банк Форвард» передав (відступав) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.37-38).
Згідно з витягом з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами станом на 25 липня 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором (офертою) №200322246 від 07 серпня 2020 року в розмірі 52 937 грн. 34 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 18 590 грн. 94 коп.; заборгованість за комісією – 34 346 грн. 40 коп. (а.с.40).
Зазначені обставини стосовно укладання кредитного договору та отримання за ним кредитних коштів позичальником в апеляційному порядку не оскаржувалось, внаслідок чого порядок підписання договору та отримання кредитних коштів в розмірі, визначеному умовами даного договору не є предметом апеляційного перегляду, враховуючи межі поданої позивачем апеляційної скарги.
В той же час, позивачем в апеляційному порядку звертається увага на правомірність нарахування комісії, що передбачена умовами договору.
Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1 ст.5 ЦК України).
Метою Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII (з подальшими змінами) (далі – Закон України №1734-VIII) є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами (ст.2 Закону України №1734-VIII).
Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї (ст.3 цього Закону України).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
На виконання вимог, у тому числі, п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит).
Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. 
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за обслуговування кредиту) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування.
У даній справі позивач посилається на нарахування заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості та/або простроченою комісією. Водночас долучені документи не містять відомостей щодо складу зазначеної комісії, порядку її розрахунку та підстав для її нарахування.
Крім того, у матеріалах цивільної справи відсутні докази звернення боржника до банківської установи з метою ініціювання отримання будь-яких додаткових послуг, що виходять за межі інформування про стан кредитної заборгованості, яке споживач мав право отримувати безоплатно один раз на місяць. Зокрема, відсутні підтвердження як первинного, так і повторного звернення споживача із зазначенням суті вимог (додаткові послуги з якими міг звернутися споживач), а також докази надання банком відповідей або вчинення ним будь-яких дій у відповідь на такі звернення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
В кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію є нікчемними відповідно до зазначених норм Закону України «Про споживче кредитування».
За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умова договору про сплату щомісячної комісії є нікчемною, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії у розмірі 34 346 грн. 40 коп.
Крім того, з наданої позивачем виписки по особовому рахунку, де відображено рух коштів по рахунку, вбачається, що грошові кошти сплачені ОСОБА_1 у загальному розмірі 54 445 грн. 56 коп., первісним кредитором було зараховано на погашення комісії. 
Отже, оскільки сплачені позичальником грошові кошти в розмірі 57 445 грн. 56 коп. були безпідставно зараховані первісним кредитором на погашення комісії, то суд першої інстанції правильно зарахував вказану суму на погашення кредиту.
За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди позивача з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням представника позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» – залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2025 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 04 березня 2026 року