КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/997/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/9956/24

19 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Митрофанової А.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 11 липня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», як кредитором, та відповідачем   ОСОБА_1, як позичальником,укладено кредитний договір № 10-29/7893, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 99 900,00 доларів США. Відповідно до договору про внесення змін до вищевказаного кредитного договору, змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 131 564,61 дол. США в гривню, заборгованість за кредитом становила  1 074 882,86 грн. 
На забезпечення виконання кредитного договору з відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 11 липня 2008 року укладено договори поруки № 02-10/2900 та № 02-10/2901 за умовами яких поручителі несуть солідарну відповідальність із боржником за виконання ним зобов`язань за кредитним договором. 
Позивач зазначав, що свої зобов`язання банк виконав, надавши грошові кошти позичальнику. В той же час, відповідачі неналежно виконують взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 15грудня 2023 року маютьзаборгованість в загальному розмірі 1 103 132,60 грн, що складається із: суми заборгованості за кредитом: 864 435,70 грн., суми заборгованості за відсотками - 238 696,90 грн. 
З урахуванням наведених обставин, позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 1 103 132,60 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість в загальному розмірі 1 103 132,60 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 16 546,99 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованостізадоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 864 435,70 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12 966, 22 грн.
В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції,відповідач ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 864 435,70 та судового збору в розмірі 12 966, 22 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона відповідача посилалась в обгрунтування своїх заперечень.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у пункті 4.4. договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7893 від 11 липня 2008 року встановлено, що уразі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п 3.3.7, 3.3.8. цього Договору, протягом більше ніж 90 (Дев`яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Жодна додаткова угода до основного договору не змінювали пункт 4.4. Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7893 від 11 липня 2008 року.
18 жовтня 2012 року між ним та банком було укладено новий графік погашення кредиту, згідно якого Відповідач повинен був сплачувати 4 478,68 грн щомісячно до 20 числа кожного місяця.
Згідно розрахунку вимог банку з неповерненням ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 ) кредитної заборгованості за кредитним договором № 10-29/7893 від 11.07.2008 року, наявного в матеріалах справи, відповідач станом на 22.01.2013року мав прострочену заборгованість в сумі 13 436,04 грн. (4 478,68 грн. * 3 міс.), що становило 92 дні простроченої заборгованості, яка в подальшому щомісяця збільшувалась.
Враховуючи наявність заборгованості протягом більше як 90 днів, сторони визначили строк виконання основного зобов`язання - 22.01.2013 року, а тому він, як позичальник, протягом одного робочого дня повинен був погасити кредит в повному обсязі. Оскільки строк позовної давності становить 3 роки, то банк повинен був подати позов про стягнення заборгованості до 21.01.2016 року. 
Розуміючи наслідки спливу строків позовної давності, банк здійснив стягнення заборгованості на підстава виконавчого напису нотаріуса за № 20609 від 25 вересня 2017 року.
Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно зазначає, що відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, а саме: з жовтня 2012 року не сплачував тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами.
Проте, всупереч вищенаведеному встановленому факту дійшов помилкового висновку про те, що строк дії договору змінено позивачем внаслідок звернення за вчиненням виконавчого напису про стягнення повної суми тіла кредиту та нарахованих відсотків.
Вважає, що суд першої інстанції, всупереч фактичним обставинам справи не встановив, що з моменту виникнення прострочки по погашенню кредиту в жовтні 2012 року минуло більше 90 днів, і 22 січня 2013 року почався перебіг позовної давності щодо повернення основної суми боргу та нарахованих відсотків.
Банком пропущено строки позовної давності, так як останній звернувся до суду з даним позовом 09 травня 2024 року, що є наслідком відмови в задоволені позову, так як о строк позовної давності сплив 21січня 2016 року.
Також банк не мав права нараховувати відсотки за договором, а повинен був керуватись положеннями статті 625 ЦК України; після зміни строку виконання зобов`язання (22.01.2013 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати. 
У письмових поясненнях представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Стовбун Олександр Йосипович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено при всебічному встановлені обставин справи, з дотриманням вимог чинного законодавства України
Зазначає, що судом першої інстанції в своєму рішенні обґрунтовано викладено позицію щодо не застосування строків позовної давності.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що строк дії договору та повернення грошових коштів за кредитним договором змінено позивачем внаслідок звернення за вчиннням виконавчого напису про стягнення повної суми тіла кредиту та нарахованих відсотків.
Враховуючи дату зміни виконання основного зобов`язання - 25.09.2017 року, то останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 24.09.2020року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 року, отже строк позовної давності було продовжено до закінчення карантину.
Крім того, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення.
Згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, на момент звернення до суду із  даним позовом, тобто, станом на квітень 2024 року, продовжено дію воєнного стану на усій території України, а відтак і строк позовної давності зупинено.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року визначено склад колегії суддів: Слюсар Т.А.- головуючий суддя, судді: Голуб С.А., Таргоній Д.О. для розгляду справи  № 752/9956/24.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у справі № 752/9956/24.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи на 05 листопада 2025 року, зі зняттям з розгляду судової справи до 14 січня 2026 року.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2025 року звільнено  ОСОБА_8  з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
На підставі розпорядження керівника апарату від 02 грудня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/9956/24.
Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 грудня2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.для розгляду справи № 752/9956/24.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Куруц Андрій Андрійович повністю підтримав доводи апеляційної скраги та просив скаргу задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та представник позивача Акціонерного оовариства «Сенс Банк» в судове засідання не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд апеляційної інстанції вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Куруц Андрія Андрійовича, обговоривши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень представника позивача, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11.07.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та   ОСОБА_9 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7893, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 99 990,00 доларів США, зі сплатою 14,00 % річних, із кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 10.07.2018 року відповідно до графіку платежів.
В день укладення цього договору із   ОСОБА_2  було укладено іпотечний договір № 02-10/2899, за умовами якого   ОСОБА_2  передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , варістю 132 218,02 грн.
Крім того, на забезпечення виконання кредитного договору з   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 11.07.2008 року було укладено договори поруки № 02-10/2900 та № 02-10/2901 відповідно, за умовами яких поручителі несуть солідарну відповідальність із боржником за виконання зобов`язань за кредитним договором.
В подальшому, сторонами неодноразово вносились зміни до вказаних договорів, відповідно до яких змінювались умови договору в частині строку кредитування, валюти кредитування та інше, за остаточними умовами яких було змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 99 490,00 доларів США разом із нарахованими процентами в сумі 131 564,61 долар США в гривню, що станом на дату укладення договору становило 1 074 882,86 грн, а також встановлено кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 17.10.2032 року (додаткова угода про внесення змін від 13.07.2009 року, додаткова угода № 1 до договору від 27.08.2009 року, договір про внесення змін № 2 до договору кредиту від 27.08.2009 року, додаткова угода № 3 від 09.12.2010 року, додаткова угода від 18.10.2012 року, договір про внесення змін від 23.10.2012 року). 
У зв`язку із укладенням вказаних додаткових угод до основного договору, з поручителями також було укладено відповідні угоди, в тому числі, щодо зміни основного зобов`язання та строку і порядку його виконання (договір про внесення змін до договору поруки від 27.08.2009 року, договір про внесення змін до договору поруки від 09.02.2010 року, додаткова угода від 18.10.2012 року, укладені із кожним із поручителів).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 15.12.2023 рокумає заборгованість в загальному розмірі 1 103 132,60 грн, що складається із: суми заборгованості за кредитом: 864 435,70 грн, суми заборгованості за відсотками - 238 696,90 грн.
09.01.2024 року банком на адресу   ОСОБА_11 та   ОСОБА_2 було направлено вимогу про усунення порушень на загальну суму 1 103 132,60 грн, що складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 864 435,70 грн, суми заборгованості за відсотками в розмірі 238 696,90 грн.
Також, у вказаній вимозі зазначено про те, що у разі невиконання цієї вимоги банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі вчиненого за заявою банку виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. від 25.09.2017року № 20609 було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить   ОСОБА_2 , яка була передана в іпотеку на підставі іпотечного договору № 02-10/2899 від 11.07.2008 для забезпечення зобов`язань по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7893 від 11.07.2008, боржником за яким є   ОСОБА_12 . 
За вказаним виконавчим написом строк платежу за кредитним договором настав. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки запропоновано задовольнити частину вимог стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржник умов кредитного договору за період з 23.10.2014 року по 24.05.2017 року, а саме: заборгованість за кредитом - 1 074 882,86 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 411 734,66 грн.
Згідно акту приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. в рамках виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису, 12.12.2018 року квартира АДРЕСА_1 29.11.2018 року була реалізована на електронних торгах за 689 700,00 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, після проведення електронних торгів з реалізації іпотечного майна 12.12.2018 року зараховано 210 447,16 грн в рахунок погашення тіла кредиту, а також 156 212, 45 грн та 255 522,21 грн в погашення відсотків.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, суд першої ністанції вказав на те, що  виходить із дати строку виконання зобов`язання, зазначеної у виконавчому написі, як дати вимоги про дострокове повернення частини кредиту, що залишилась та сплати процентів, а саме- з 24.05.2017 року. Отже, строк дії договору та повернення грошових коштів за кредитним договором змінено позивачем внаслідок звернення за вчиннням нотаріусом виконавчого напису про стягнення повної суми тіла кредиту та нарахованих відсотків.
Враховуючи дату зміни виконання основного зобов`язання 25.09.2017 року, останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 24.09.2020року, аЗакон України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020року, тому строк позовної давності було продовжено до закінчення карантину. В свою чергу, на момент звернення до суду із позовом, тобто станом на квітень 2024 року, продовжено дію воєнного стану на усій території України, а відтак і строк позовної давності зупинено.
Відтак, наявні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 864 435,70 грн.
В той же час суд вважає, що вимоги про стягнення процентів задоволенню не підлягають, оскільки після використання позивачем права вимоги дострокового стягнення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, строк кредитування завершено і кредитодавець не вправі після 24.05.2017 року нараховувати відсотки за користування кредитом.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року не відповідає.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У частині першій статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Суд першої інстанції встановив, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 11.07.2008 року № 10-29/7893 банк виконав своєчасно і належним чином, надававши ОСОБА_1 кредиті кошти в повному обсязі. 
У свою чергу, ОСОБА_7 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та відсотків належним чином не виконував, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у строки та у погодженому розмірі не вносив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Максименко ОСОБА_13 не заперечує вказаного факту, у зв`язку з чим суд вважав обґрунтованими вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення з нього просточеної заборгованості за тілом кредиту.
Щодо вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд вважав, що вони задоволенню не підлягають, так як банком пропущено шестимісячний строк пред`влення вимоги про стягнення заборгованості до поручителів.
В частині відмови у задволенні позову до поручителів рішення суду сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.
Висновки суду про те, що   ОСОБА_7 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та відсотків належним чином не виконував, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у строки та у погодженому розмірі не вносив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість,   ОСОБА_7 у апеляційній скарзі не спростовує, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 367 ЦПК України, такі висновки не перевіряє.
Водночас, доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та неправильності висновків суду першої інстанції в цій частині колегія суддів приймає до уваги, з огляду на таке.
Встановлено, що в суді першої інстанції апелянт заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України).
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).
Відповідно до пункту 4.4 статті 4 договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Жодна додаткова угода до основного договору не змінювали пункт 4.4. Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7893 від 11 липня 2008 року.
Згідно розрахунку вимог банку з неповернення ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 ) кредитної заборгованості за кредитним договором № 10-29/7893 від 11.07.2008 року, який наявний в матеріалах справи, відповідач станом на 22.01.2013 року мав прострочену заборгованість в сумі 13 436,04 грн (4 478,68 грн * 3 місяці), що становило 92 дні простроченої заборгованості, яка в подальшому щомісяця збільшувалась.
Відповідно, враховуючи умови договору, 22.01.2013 року сплив строк користування кредитом і, починаючи з цієї дати, банк мав право звернутися з вимогою до боржників та іпотекодавця про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Однак, з вимогою про стягнення заборгованості по кредиту АТ «Сенс Банк» звернулося до суду лише у травні 2024 року, тобто, з пропуском позовної давності.
Враховуючи зазначене та заяву відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про звернення банку досуду з даним позовом в межахстроку позовної давності, оскільки права банку щодо повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафів були порушенні у січні 2013 року. Отже, з лютого 2013 року банк мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідачів про стягнення кредитної заборгованості, проте звернувся до суду з позовом лише у травні 2024 року, тобто, зі спливом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач в суді першої інстанції.  Матеріали справи не містять доказівповажності причин пропуску АТ «Сенс Банк» строків позовної давності.
Висновки суду першої інстанції про те, що строк дії договору та повернення грошових коштів за кредитним договором № 10-29/7893 від 11.07.2008 року  було змінено позивачем внаслідок звернення із заявою про вчиннням нотаріусом виконавчого напису про стягнення повної суми тіла кредиту та нарахованих відсотків, є необгрунтованими, з огляду на наступне.
Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.
Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.
Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.
Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що: початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання; вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме- не перериває та не зупиняє її перебіг; звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12?97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
Колегія суддів враховує, що позивач мігзвернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу невиконання (неналежного виконання) відповідачами обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, а саме з 22.01.2013, незалежно від того, чи зверталася банк після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.
За такої умови, очевидно, що вчинення виконавчого напису нотаріуса після виникнення у кредитора права на відповідний позов не перериває позовну давність і не зупиняє її перебігудля звернення зпозовом про стягнення заборгованості.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору та дійшов до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Відтак, формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1  підлягає задоволенню, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
З урахуванням того, що за результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 було задоволено, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості було скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь  ОСОБА_1  витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 19 449,79 грн.
Керуючись ст.ст. 253, 256, 257, 261, 526, 527, 530, 610, 611, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості і в частині розподілу судових витрат між сторонами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованостізалишити без задоволення.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк»(код ЄДРПОУ 23494714, адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 19 449,79 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: