ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/10510/25
провадження № 2/753/8036/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Котенко Р.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Троцковець К.В.,
учасники не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дітей 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до Дарницького районного суд м. Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) у якому просила суд:
-стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до досягнення дитини повноліття;
-стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4 000,00 грн щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років;
-стягнути за з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на дітей в розмірі 9 000,00 грн щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням встановленого індексу інфляції;
-стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 10 000,00 грн.
1. Обґрунтування позовних вимог.
З серпня 2003 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 1 січня 2023 року сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.
На сьогодні всі обов`язки щодо виховання та утримання дітей фактично покладені на позивачку. Відповідач, починаючи з моменту припинення шлюбних відносин і до дня звернення з цим позовом до суду, матеріальної допомоги на утримання спільних дітей не надає та участі в їхньому забезпеченні не бере.
Молодша дитина, ОСОБА_3 , є малолітньою особою та перебуває у стані активного фізичного й інтелектуального розвитку. Це потребує систематичних витрат на освітній процес, відвідування позашкільних навчальних закладів (гуртків) та інших заходів, спрямованих на її всебічне формування як особистості, що зумовлює значне фінансове навантаження.
Своєю чергою, старша донька - ОСОБА_4 , у межах отриманого гранту проходила навчання в Канаді, де перебувала до завершення строку його дії. Після повернення до України у 2023 році вона була переведена на заочну форму навчання до Приватного вищого навчального закладу «Інститут екології, економіки і права». Вартість навчання за один академічний рік складає 17 000,00 грн.
Усі витрати, пов`язані з утриманням доньки за кордоном, її перельотами до України, а також оплатою освітніх послуг у вищому навчальному закладі, позивачка здійснювала особисто. Відповідач жодної фінансової участі у забезпеченні потреб дітей не брав.
На переконання позивачки, окрім сплати щомісячних аліментів на забезпечення базових потреб дітей, відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах, зумовлених особливими обставинами (розвитком здібностей дітей, їхнім навчанням та станом здоров`я).
Відповідно до засад справедливості та рівності обов`язків батьків, розподілу підлягають такі витрати: витрати на навчання старшої доньки, а саме оплата освітніх послуг у ПВНЗ «Інститут екології, економіки і права» у розмірі 17 000,00 грн щорічно за період з 2023 по 2025 рік включно; транспортні витрати, а саме оплата авіаперельотів старшої дитини для відвідування родини під час канікул та її повернення до країни тимчасового проживання; медичне обслуговування та оздоровлення, а саме витрати на стоматологічні послуги, консультації та лікування у офтальмолога, а також терапію хронічних захворювань дітей; всебічний розвиток, а саме витрати, пов`язані з додатковими освітніми та розвиваючими потребами дітей.
Зазначені витрати є необхідними, фактично понесеними або неминучими у майбутньому, а тому мають бути справедливо розподілені між матір`ю та батьком у рівних частках.
Таким чином, дітям має бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для їхнього всебічного фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Такий рівень у будь-якому разі не може бути нижчим за встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
На сьогодні позивачка не має об`єктивної можливості самостійно фінансувати всі потреби дітей у повному обсязі. Водночас відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, а отже, має змогу сплачувати аліменти у розмірі, визначеному в позовних вимогах. Зазначені виплати є необхідною умовою для підтримання гідного рівня життя та розвитку спільних дітей.
2. Хронологія процесуальних дій у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи призначено суддю Котенко Р. В. як головуючу у справі.
Ухвалою від 9 липня 2025 року суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року було задоволено клопотання представника позивачки - адвоката Іщенко Г. М. (далі - адвокат, представник позивачки) про витребування доказів. Зокрема, у Головного управління ДПС у м. Києві суд витребував відомості про доходи ОСОБА_2 (джерела та обсяг отриманих коштів) за останні 12 місяців. Зазначена інформація стосується доходів як за місцем офіційного працевлаштування, так і від провадження ним підприємницької діяльності.
8 липня 2025 року, 9 вересня 2025 року та 16 жовтня 2025 року адвокатом в електронній формі через підсистему «Електронний суд» подано до суду додаткові письмові пояснення у справі.
У зазначених поясненнях вказано, що за період з травня по червень 2025 року позивачем понесено витрати, пов`язані з оплатою послуг стоматологічної клініки та лікуванням зубів молодшої доньки, на загальну суму 21 000,00 грн.
Крім того, з метою забезпечення належного розвитку дитини позивачкою укладено договори щодо організації відпочинку дитини в Республіці Болгарія та в межах України на курорті «Славське» на загальну суму 40 254,00 грн.
Додатково позивачем сплачено кошти на шкільні потреби, що включають витрати на проведення заходу «Останній дзвоник» та забезпечення технічного обслуговування закладу освіти, на загальну суму 954,78 грн.
Також у період з червня по серпень 2025 року позивачем понесено витрати, безпосередньо пов`язані із забезпеченням життєвих потреб, розвитку та навчання дитини, на загальну суму 14 922,79 грн, з яких: 7 110,00 грн - медичні витрати (надання стоматологічних послуг та придбання медикаментів); 5 705,00 грн - витрати на харчування; 1 393,27 грн - витрати на одяг та взуття; 520,00 грн - витрати на освіту та розвиток; 194,00 грн - витрати на поповнення мобільного зв`язку дитини.
Окрім цього, позивачем понесено витрати, пов`язані з придбанням шкільного приладдя для дитини та оплатою навчання старшої доньки, на загальну суму 40 385,39 грн.
Наведені обставини свідчать про значне фінансове навантаження, яке несе позивач у зв`язку з утриманням та забезпеченням належних умов життя, розвитку й навчання спільних дітей, а також підтверджують необхідність належної участі відповідача в їх матеріальному утриманні. 
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
16 жовтня 2025 року до суду від представника позивачки надійшла заява, у якій зазначено про підтримання позовних вимог у повному обсязі та прохання їх задовольнити. Крім того, представник позивачки просила здійснювати розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.
Відповідач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про час, дату і місце розгляду справи судом, не скористався наданими йому процесуальними правами. Зокрема, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, не заявив заперечень проти позовних вимог позивачки, а також не подав жодних клопотань чи заяв з процесуальних питань.
Таким чином, відповідач не висловив своєї позиції щодо заявлених позовних вимог та не повідомив суд про наявність обставин, які могли б мати значення для правильного та всебічного вирішення справи, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів та поданих доказів.
Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності, з дотриманням вимог належності, допустимості, достовірності та достатності, а також повно й всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків.
3. Фактичні обставини, встановлені судом.
30 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку. Державну реєстрацію шлюбу здійснено Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва, про що складено відповідний актовий запис № 1068.
Після державної реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується відомостями актового запису про шлюб.
У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в них народилися двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актовий запис № 518; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис № 2281.
24 квітня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва ухвалив рішення, яким було розірвано шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем. Зазначене судове рішення набрало законної сили 26 травня 2023 року. 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
4. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
Звертаючись до суду, позивачка просить стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.
За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.
Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви. Водночас аліменти за минулий час можуть бути присуджені лише за умови подання позивачем належних і допустимих доказів того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, однак не міг їх отримати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У такому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що для задоволення вимог про стягнення аліментів за минулий період позивач повинен довести сукупність таких обставин: 1. вжиття реальних і належних заходів, спрямованих на одержання аліментів від відповідача; 2. ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо надання утримання дитині.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю. Домовленостей щодо розміру аліментів на час подання позову до суду між сторонами не досягнуто.
Із довідки з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також про суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи № 1896586 від 15 жовтня 2025 року, вбачається, що загальний дохід ОСОБА_2 за період із третього кварталу 2024 року по четвертий квартал 2025 року становить 540 835,38 грн.
Зазначений період охоплює 15 календарних місяців. Відтак середньомісячний дохід відповідача за вказаний проміжок часу становить 36 055,69 грн.
Наведені відомості свідчать про рівень отриманого відповідачем доходу та можуть бути враховані судом при оцінці його матеріального становища й можливості виконання обов`язку щодо надання матеріального утримання.
Судом не встановлено наявності у відповідача інших аліментних зобов`язань, зокрема щодо утримання інших дітей. Також матеріали справи не містять відомостей про перебування на його утриманні непрацездатної дружини, батьків чи інших осіб, які відповідно до закону потребують матеріальної допомоги.
Доказів існування обставин, що свідчили б про додаткове фінансове навантаження на відповідача у вигляді інших обов`язкових стягнень або зобов`язань щодо утримання членів сім`ї, суду не надано.
При визначенні розміру аліментів, суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.
Враховуючи те, що позивачка утримує дитину, займається її вихованням та доглядом, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, домовленості між сторонами щодо розміру аліментів не досягнуто, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в цій частині.
Щодо вимог про стягнення аліментів, починаючи з квітня 2023 року, суд не вбачає правових підстав для їх задоволення.
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою не доведено наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про те, що до моменту звернення до суду вона вживала всіх можливих та належних заходів, спрямованих на отримання від відповідача матеріальних коштів на утримання дитини. Зокрема, відсутні докази звернень до відповідача з вимогами про надання матеріальної допомоги, направлення письмових повідомлень чи претензій, ініціювання переговорів або інших дій, що підтверджували б намагання врегулювати спір у позасудовому порядку.
Також матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про умисне та злісне ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо надання утримання дитині.
За відсутності сукупності зазначених умов, передбачених статтею 191 Сімейного кодексу України, підстави для присудження аліментів за минулий час відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Враховуючи наведене, аліменти з відповідача мають бути стягнуті з 15 травня 2025 року. 
Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам у справі, що згідно зі ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
5. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
13 серпня 2021 року між Національним університетом «Києво-Могилянська академія» та ОСОБА_1 укладено договір № ММ31.01.21 про надання платної освітньої послуги з підготовки фахівця в інтересах ОСОБА_4 . Відповідно до пункту 2 розділу 3 зазначеного договору, загальна вартість освітньої послуги становить 168 000,00 грн. Згідно з пунктом 3.3 розділу 3 договору оплата освітніх послуг здійснюється щосеместрово в розмірі 21 000,00 грн, починаючи з 2021 року та до 20 грудня 2024 року включно.
6 травня 2025 року Приватним вищим навчальним закладом «Інститут екології, економіки і права» в особі ректора Олександра Нікандрова видано довідку, відповідно до якої ОСОБА_7 навчається у зазначеному закладі вищої освіти на четвертому курсі кафедри фінансів та маркетингу за освітнім ступенем «бакалавр» за спеціальністю 072 «Фінанси та кредит». Форма навчання - заочна, на контрактній основі. Згідно з довідкою, за весь період навчання сплачено кошти в загальному розмірі 34 000,00 грн. Термін завершення навчання - 30 червня 2025 року. Виплата стипендії студентці не передбачена.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За правилами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Звертаючись до суду, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_4 у розмірі 4 000,00 грн щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до закінчення нею навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
Судом установлено, що позивачка звернулася до суду у травні 2025 року. Із документів, долучених до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_4 завершила навчання у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» у грудні 2024 року, а у Приватному вищому навчальному закладі «Інститут екології, економіки і права» - 30 червня 2025 року.
Таким чином, фактично через півтора місяця після звернення з даним позовом до суду, а також станом на дату ухвалення судового рішення, право повнолітньої дитини на утримання у зв`язку з продовженням навчання було припинено.
Належних доказів продовження навчання ОСОБА_4 після закінчення навчання 30 червня 2025 року у Приватному вищому навчальному закладі «Інститут екології, економіки і права» суду не надано.
При цьому, позивачкою не надано інших належних і допустимих доказів, які б надавали суду можливість встановити, що вона до звернення до суду вживала заходів для врегулювання питання про надання відповідачем матеріальної допомоги в позасудовому порядку, а також доказів того, що відповідач умисно ухилявся від участі у матеріальному забезпеченні повнолітньої дитини.
Крім того, з довідки ректора Приватного вищого навчального закладу «Інститут екології, економіки і права» встановлено, що ОСОБА_4 навчалася за заочною формою, яка передбачає здобуття освіти шляхом переважно самостійного опанування освітньої програми з періодичним відвідуванням навчального закладу під час установчих, заліково-екзаменаційних та сесійних періодів.
ОСОБА_4 є повнолітньою особою, яка не визнана непрацездатною у встановленому законом порядку, не позбавлена можливості працевлаштування та самостійного забезпечення власних потреб. Із матеріалів позовної заяви не встановлено обставин, які б свідчили про її об`єктивну потребу у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, а також неможливість самостійно забезпечувати себе.
Отже, на момент розгляду справи право повнолітньої дитини на утримання у зв`язку з продовженням навчання було припинено, що виключає можливість стягнення аліментів на майбутній період. Крім того, позивачкою не доведено наявності передбачених законом підстав для стягнення аліментів за минулий час, зокрема не підтверджено вжиття заходів щодо їх одержання та ухилення відповідача від виконання обов`язку з утримання. Також матеріали справи не містять належних доказів об`єктивної потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання доньки, що продовжує навчання, не підлягають задоволенню.
6. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей.
Звертаюючись до суду із позовом позивачка також просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дітей в розмірі 9 000,00 грн щомісячно, починаючи з 24 квітня 2023 року і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням встановленого індексу інфляції.
У якості доказів понесених додаткових витрат стороною позивача долучено акти виконаних робіт Товариства з обмеженою відповідальністю «Німецька стоматологія» щодо надання стоматологічних послуг ОСОБА_3 від 10 травня 2025 року на суму 5 000,00 грн, від 17 травня 2025 року на суму 5 000,00 грн, від 31 травня 2025 року на суму 5 000,00 грн, від 21 червня 2025 року на суму 6 000,00 грн та від 28 червня 2025 року на суму 6 000,00 грн.
На підтвердження оплати зазначених послуг до матеріалів справи також долучено відповідні квитанції та фіскальний чек від 21 червня 2025 року на суму 6 000,00 грн.
Крім того, позивачкою до матеріалів справи долучено квитанції, що підтверджують придбання лікарських засобів, на загальну суму 4 500,33 грн, зокрема на суму 3 390,33 грн та 1 110,00 грн відповідно.
19 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сакумс» та ОСОБА_1 укладено Договір № 14163 про надання туристичних послуг щодо організації дитячого відпочинку в Республіці Болгарія для молодшої дитини - ОСОБА_3 . Відповідно до умов зазначеного договору період надання туристичних послуг визначено з 2 липня 2025 року по 11 липня 2025 року, а загальна вартість послуг становить 20 554,00 грн.
Крім того, 19 травня 2025 року між тими ж сторонами укладено Договір № 14165 про надання туристичних послуг щодо організації дитячого відпочинку у селищі Славське Львівської області для молодшої дитини - ОСОБА_3 . Згідно з умовами зазначеного договору період надання послуг визначено з 23 липня 2025 року по 1 серпня 2025 року, а їх загальна вартість становить 19 700,00 грн.
СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.
Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. 
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. 
За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Основною відмінністю між аліментами та додатковими витратами на дитину є те, що аліменти - це кошти, призначені для утримання дитини з метою забезпечення її базових матеріальних умов для життя (оплата харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя тощо), в той час як додаткові витрати стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов (постанова Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19). 
Встановлюючи необхідність стягнення з відповідача додатвоких витрат на утримання дитини на майбутнє, суд виходить із такого.
Оцінюючи заявлені вимоги, суд дійшов висновку, що витрати на організацію святкового заходу в закладі освіти, на технічне обслуговування школи, а також витрати, пов`язані з відпочинком дитини у родичів, не є такими, що виникли у зв`язку з особливими обставинами у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. Зазначені витрати мають загальний побутовий та організаційний характер і не свідчать про наявність виняткових чи надзвичайних обставин, які б обумовлювали необхідність їх компенсації як додаткових витрат на дитину.
Матеріали справи також не містять чинного висновку лікаря чи інших належних медичних документів, з яких убачалося б, що молодша донька сторін за станом здоров`я потребує санаторно-курортного лікування або спеціального оздоровлення. Відсутні докази того, що відповідний відпочинок був призначений або рекомендований закладом охорони здоров`я як необхідний захід лікувального чи реабілітаційного характеру.
У цьому контексті суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17, відповідно до якої витрати на відпочинок дитини на морі, вартість поїздки, придбання медикаментів першої необхідності та харчування не є особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України, якщо не доведено, що такі витрати зумовлені станом здоров`я дитини та підтверджені належними медичними рекомендаціями. Для віднесення витрат, пов`язаних із відпочинком чи оздоровленням дитини, до додаткових витрат необхідно довести, що таке лікування або оздоровлення було рекомендоване відповідною медичною установою.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 8 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 та від 1 квітня 2019 року у справі № 545/819/18. Разом із тим суд зазначає, що наведені правові позиції не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у цій справі, оскільки фактичні обставини зазначених справ не є подібними за своїм змістом та характером до обставин, що розглядаються судом у даному провадженні.
Зокрема, витрати, пов`язані зі стоматологічним лікуванням дитини, які заявлені позивачкою до відшкодування, мають тимчасовий корекційний характер і не пов`язані з лікуванням хронічного захворювання чи тривалого патологічного стану, що потребує систематичного або довготривалого медичного втручання. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у дитини захворювання, яке зумовлює необхідність постійного або спеціалізованого лікування як особливої обставини у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України.
Крім того, при вирішенні питання щодо необхідності придбання додаткового навчального чи спортивного інвентарю суд враховує, що такі витрати можуть бути віднесені до додаткових за наявності підтверджених обставин, зокрема досягнень дитини у навчанні чи спорті, розвитку її здібностей та участі у відповідних заходах. Проте позивачкою у даній справі не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність у дитини визначних досягнень або об`єктивної необхідності придбання такого інвентарю саме як витрат, зумовлених особливими обставинами.
Надані позивачкою фіскальні та товарні чеки на підтвердження придбання одягу та продуктів харчування не можуть бути визнані доказами понесення додаткових витрат у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України.
Зазначені витрати мають регулярний, повсякденний характер і пов`язані із забезпеченням основних життєвих потреб дитини - харчуванням, одягом та іншими предметами першої необхідності. Такі витрати належать до поточних витрат на утримання дитини та охоплюються розміром аліментів, які сплачуються або можуть бути присуджені на її утримання.
Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на повнолітню доньку суд зазначає, що завершення навчання є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення права повнолітньої дитини на утримання. У разі припинення навчання відпадає одна з обов`язкових умов виникнення та існування аліментного обов`язку, а відтак відсутні й правові підстави для покладення на одного з батьків обов`язку брати участь у додаткових витратах на таку повнолітню особу.
За таких обставин після завершення навчання право повнолітньої доньки на утримання припиняється, а вимоги про стягнення додаткових витрат у цей період не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.
Інші подані позивачкою документи суд не бере до уваги при ухваленні рішення, оскільки вони викладені іноземною мовою та не містять належним чином засвідченого перекладу державною мовою.
Відповідно до вимог процесуального законодавства судочинство в судах України здійснюється державною мовою. Письмові докази, складені іноземною мовою, повинні бути подані разом із перекладом українською мовою, правильність якого засвідчена у встановленому законом порядку. Лише за наявності такого перекладу суд має можливість надати відповідним документам належну правову оцінку.
Оскільки долучені до позовної заяви документи іноземною мовою не супроводжуються належним чином засвідченим перекладом, вони не відповідають вимогам допустимості доказів та не можуть бути покладені судом в основу судового рішення.
З урахуванням установлених у справі обставин, наданих сторонами доказів та вимог статті 185 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведена необхідність фінансування відповідачем додаткових витрат на дитину наперед у розмірі 9 000,00 грн щомісячно, у зв`язку із чим позов у цій частині не підлягає задоволенню.
Вимога про стягнення зазначених коштів за попередній період також задоволенню не підлягає, оскільки позивачкою не наведено належного правового та фактичного обґрунтування таких вимог.
7. Щодо розподілу судових витрат.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною тертьою статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частини третьої, частини четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 904/8308/17.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки до матеріалів справи долучено лише ордер про надання правничої допомоги. Вказаний документ підтверджує наявність у адвоката відповідних повноважень на представництво інтересів позивачки в суді, однак сам по собі не містить відомостей щодо обсягу наданих послуг, їх змісту, вартості, часу, витраченого на їх виконання, а також факту їх оплати.
Разом із тим, відповідно до вимог процесуального законодавства, для вирішення питання про розподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу сторона зобов`язана надати належні та допустимі докази фактичного понесення таких витрат, зокрема договір про надання правничої допомоги, акти приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи, що підтверджують їх оплату, а також розрахунок вартості наданих послуг.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження обсягу та факту понесення витрат на правничу допомогу. У зв`язку з недоведеністю заявлених витрат вимоги про їх компенсацію з відповідача у розмірі 10 000,00 грн задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
У даній справі суд частково задовольнив позовні вимоги, а саме стягнув з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини його доходу.
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що позивачка відповідно до закону звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, керуючись статтями 133 та 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у загальному розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись статтями 10, 12, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складене 16.03.2026.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя         Р.В. Котенко