П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/20154/25	

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної казначейської служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні ді,
В С Т А Н О В И Л А :

23 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та несвоєчасному виконанні наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення в сумі 51 270 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят) грн 81 коп.;
зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011, шляхом списання коштів в сумі 51 270,81 грн з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на його користь;
стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на його користь за період 23.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн. та 3% річних у розмірі 4 618,58 грн за прострочення виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення 51 270,81 грн;
стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн (двадцять п`ять тисяч гривень) 00 коп. 
В обґрунтування позову зазначено, що у лютому 2013 році позивач (на той час - арбітражний керуючий, ліквідатор ВУ ЖКГ Раухівка) звернувся до Головного управління державної казначейської служби України у Одеській області із заявою про виконання рішення суду - наказу про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17- 2956-2011, якою стягнуто на користь арбітражного керуючого Ковальчука Олега з Управління Пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області суму 51 270,81 грн. Проте, вищезгаданий наказ так і не було звернуто до виконання Державною казначейською службою України. 
Представник позивача в 2025 році подав адвокатський запит щодо стану виконання наказу та отримав відповідь про те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області не має відкритих рахунків в органах казначейства з яких можливе безспірне списання коштів. Відповідачем взято вищезгаданий наказ на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Також зазначено про те, що судовий наказ відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, однак станом на теперішній час Державною казначейською службою України виконуються виконавчі документи, які відносяться до першої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою.
Проте, фактично Державна казначейська служба України більше дванадцяти років не виконує рішення суду, тому позивач має право на компенсацію за прострочення виконання відповідачем судового наказу, що виражається у стягненні з органу казначейства 3% річних та інфляційних витрат на користь ОСОБА_1 . Окрім того, позивачу завдана моральна шкода діями відповідача, яку ОСОБА_1 оцінює у 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень. 
Відповідно до відзиву Державної казначейської служби України, відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що наказ про примусове виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17- 2956-2011, відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми. Станом на час розгляду справи, сума коштів за судовими рішеннями, що надійшли раніше вищевказаного наказу, становить понад 802 млн. грн. 
Відповідно до норм чинного законодавства Казначейство не наділене повноваженнями щодо зміни черговості виконання судових рішень чи збільшення обсягу бюджетних призначень. Казначейство постійно звертається до Мінфіну із пропозиціями щодо необхідності передбачення у Законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за КПКВК 3504040, що дозволило б виконувати відповідні судові рішення у максимально стислі законом строки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у не направленні до Міністерства фінансів України у строк встановлений п.49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону України про Державний бюджет України для отримання додаткових коштів понад обсяг відповідних бюджетних призначень, для примусового виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року у справі № 2/17-2956-2011.
Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 24.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн. за прострочення виконання наказу Господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року у справі № 2/17-2956-2011 щодо стягнення суми 51 270,81 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
04.11.2025 року представником позивача надано заяву про ухвалення додаткового судового рішення, згідно якого він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду 19 листопада 2025 року заяву задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням та додатковим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить їх скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Зокрема, апелянт наголошує на дотриманні ним вимог чинного законодавства при здійсненні погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504040, в тому числі систематично звертається до Мінфіну із пропозиціями щодо внесення змін до Закону про Державний бюджет України в частині збільшення обсягу коштів, що дозволило б виконувати відповідні судові рішення.
Обґрунтовуючи підстави оскарження додаткового судового рішення, апелянт вказує на помилковість висновків суду про необхідність стягнення судових витрат з відповідача, оскільки, на його переконання, відповідачем є Держава, тому витрати на правову допомогу мають бути стягнуті з Державного бюджету України.
Позивач подав відзиви на апеляційні скарги, у яких заперечує проти їх задоволення та просить суд апеляційної інстанції відмовити у їх задоволення та залишити оскаржувані рішення та додаткове рішення без змін. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають, виходячи з такого.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на виконання ухвали господарського суду Одеської області від 31.01.2013 року по справі №2/17-2956-2011, якою стягнуто на користь арбітражного керуючого Ковальчука Олега Миколайовича з Управління Пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області 51270 грн 81 коп., господарським судом Одеської області 10.12.2013 року виданий наказ про примусове виконання ухвали.
17.06.2014 вказаний наказ разом із заявою про виконання поданий ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України в Одеській області вх. № 8-6351. 
У зв`язку із реорганізацією Управління пенсійного фонду України в Березівському районі Одеської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628, ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2020 по справі № 2-17-2956-2011 замінено сторону виконавчого провадження на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Вищенаведена ухвала суду від 25.02.2020 року отримана Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області 02.03.2020 року та зареєстрована під вх. № 10-2382.
Відповідачем визнається, що до цього часу позивач не отримав кошти за поданим на примусове виконання наказом господарського суду Одеської області №2/17-2956-2011 від 10.12.2013 року.
Представник позивача направив до відповідача у 2025 році запит щодо причин тривалого невиконання судового наказу, на яке відповідач надав відповідь від 03.05.2025 року, що Головне управління пенсійного фонду України у Одеській області не має відкритих рахунків в органах казначейства з яких можливе безспірне списання коштів на підставі наказу від 10.12.20213 року по справі № 2/17-2956-2011. Вказаний наказ взято на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Також, зазначив, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» заборгованість за рахунок коштів бюджетної програми погашається в наступній черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Вищевказаний судовий наказ відноситься до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми. Та станом на теперішній час, Державною казначейською службою України виконуються виконавчі документи, які відносяться до першої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою. 
Вважаючи протиправним тривале невиконання судового рішення, позивач звереснувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач після взяття на облік наказу господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року до Міністерства фінансів України з пропозицією щодо додаткового фінансування шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» протягом 10 днів з дня надходження виконавчого документу та пізніше не звертався. 
Також суд висновував про порушення відповідачем обов`язку щодо виплати коштів, тому нарахував на суму заборгованості інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн.
В задоволені іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Оскільки Державною казначейською службою України оскаржено рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ст.308 КАС України, здійснює апеляційний перегляд судового рішення виключно в оскаржуваній частині.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон №4901-VI,), який набрав чинності 01 січня 2013 року держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною другою, четвертою статті 3 Закону № 4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 (набрала чинності 23.09.2014р.) затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.
Згідно п.20 Порядку №440 погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45) затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Згідно п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно по п.4 Порядку органи Казначейства:
1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання;
2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку;
3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.
Згідно п. 47-50 Порядку безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:
1) органом Казначейства:
документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;
інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;
2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Відповідно до обставин даної справи відповідач після взяття на облік Наказу господарського суду Одеської області від 10.12.2013 року до Міністерства фінансів України з пропозицією щодо додаткового фінансування шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду , що гарантовані державою» протягом 10 днів з дня надходження виконавчого документу не звертався. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, виходячи із недостатнього фінансування програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», відповідачем направлялись листи-пропозиції до Міністерства фінансів України щодо внесення змін до Закону України про Державний бюджет для виділення додаткових коштів за програмою КПКВК 3504040: у 2016 році 6-ть листів, у 2017 році -16, у 2018 році - 24, у 2019 - 12, у 2020 році - 8, у 2021 році - 17, у 2022 році - 6, у 2023 році - 7, у 2024 році - 28, у 2025 році - 16.
Матеріали справи містять листи Державної казначейської служби України до Міністерства фінансів України про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040, однак за насідком їх дослідження колегія суддів зазначає, що вказані листи містять тільки загальну інформацію про суму коштів, яких на вистачає на виконання рішень судів.
Отже, відповідачем не доведено дотримання п. 49 Порядку № 845 , а саме подання у 10-ти денний строк з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України, що вірно констатовано судом першої інстанції.
Стосовно правомірності стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних, які нараховуються з суми заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів:
Казначейством, якщо боржником є державний орган;
державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Принагідно зауважити, що Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі №П/811/169/16 зазначив, що механізм виплати коштів за судовими рішеннями, що передбачають стягнення з Державного бюджету України, розроблено з метою вчасного та безумовного виконання державою своїх зобов`язань щодо виконання рішень суду. Однією із таких гарантій є запровадження додаткової відповідальності за несвоєчасне виконання судових рішень у вигляді виплати компенсації, передбаченої статтею 5 Закону № 4901-VI. Це означає, що у разі порушення органом Казначейства строків виплат, що здійснюються за судовими рішеннями, що передбачають виплати за рахунок бюджетних асигнувань, стягувач має право на отримання компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виключенням є лише випадки, коли стягувачами за судовими рішеннями є організації, що фінансуються та утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Для виникнення права на отримання компенсації достатньо лише факту порушення Казначейством строків виконання судового рішення, за яким стягуються кошти з Державного бюджету України. Недостатність коштів у межах бюджетних видатків також не є підставою відмови у нарахуванні компенсації.
Такий правовий підхід щодо застосування норм статті 5 Закону №4901-VI застосований Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №826/4801/17.
При вирішенні питання стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних з відповідача колегія суддів враховує правову позицію викладену у постанові Великої палати Верховного суду від 09 листопада 2023 року по справі № 420/2411/19, а тому вважає що позивач має право на отримання інфляційних витрат та 3% річних за останні три роки.
Право позивача на збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України виникло у позивача за період з 17.09.2014 року (наступний день після закінчення трьох місячного строку наданого законом на виконання рішення суду після дати отримання документів на виконання рішення суду), але обмежено трьома останніми роками та з урахуванням того, що позов поданий до суду 24.06.2025 року даний період обмежений датами з 24.06.2022 року по 23.06.2025 року. 
Інфляційні втрати за вказаний період складають - 17 440,91 грн, що розраховано за формулою:
Інфляційні нарахування = Сума боргу х Сукупний індекс інфляції)/ 100% - Сума боргу, де: Сума боргу - сума простроченого боргу. Сукупний індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період.
У період з 01.07.2022 року по 31.05.2025 року сукупний індекс інфляції склав 134,017% = 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% х 100,50% х 100,70% х 100,40% х 100,30% х 100,50% х 100,20% х 100,60% х 102,20% х 100,00% х 100,60% х 101,50% х 101,80% х 101,90% х 101,40% х 101,20% х 100,80% х 101,50% х 100,70% х 101,30%. 
Інфляційні витрати складають 17 440,91=51270,80 грн х134,017% :100% -51270.80 грн.
Також судом першої інстанції вірно розраховано суму 3-х процентів річних з 24.06.2022 року по 23.06.2025 року у розмірі 4 618,58грн, Крім того, визначена сума не спростовується відповідачем та не оскаржується позивачем. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за період 23.06.2022 року по 23.06.2025 року інфляційні витрати у розмірі 17 440,91 грн та 3% річних у розмірі 4 614,36 грн.
Перевіряючи правомірність ухвалення додаткового судового рішення та стягнення з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, колегія суддів враховує наступне.
Як вже зазначалось, 04.11.2025 року представником позивача надано заяву про ухвалення додаткового судового рішення, згідно якого він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу разом з заявою надано до суду першої інстанції наступні документи: копія договору про надання правової допомоги №ВК/17 від 28.05.2025 року, копія акту прийому передачі юридичних послуг від 28.05.2025 року, копія прибуткового касового ордеру від 28.05.2025 року.
Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи підтверджують факт отримання правової допомоги, однак обґрунтованою та пропорційною до предмета спору, об`єму та складності справи є сума 6000 грн.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно приписів ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Статтею 16 КАС України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування таких витрат за умови їх підтвердження належними доказами.
Статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу вищевикладеного, видно, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 922/902/19.
Подаючи апеляційну скаргу на додаткове рішення, відповідач, не заперечуючи факт отримання правової допомоги, наголошував на відсутності у нього обов`язку з їх компенсацій, оскільки порушення права позивача виникло не через його дії чи протиправну бездіяльність, а обумовлено виключно дефіцитом Державного бюджету. Отже всі компенсаційні виплати мають бути стягнуті за рахунок Державного бюджету України, а не Державної казначейської служби України.
Колегія суддів відхиляє відповідні доводи апелянта, оскільки згідно ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у разі задоволення позовних вимог позивача, несе відповідач. 
Крім того, у межах даної справи судами констатовано протиправну бездіяльність Державної казначейської служби України, що покладає на неї відповідальність у формі компенсації позивачу понесених витрат на правову допомогу.
При цьому ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.
Таким чином, на суд покладаються вимоги не тільки формально дослідити умови виконання договору про надання правової допомоги, а й встановити співмірність визначеної суми з урахуванням індивідуальних обставин кожної справи.
З огляду на вказане, суд першої інстанції мав підстави для надання оцінки співмірності заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, що корелюється з прецедентною практикою ЄСПЛ.
В аспекті наведеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа є типовою, відноситься до справ незначної складності, тому не потребує значних зусиль та обсягу залученого часу з боку адвоката, тому співмірною є сума 6 000 грн.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 23 квітня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року – залишити без змін. 
Додаткове рішення додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченк о