ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/341/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Головного управління ДПС в Одеській області – Кольцов С.С.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області
на рішення Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 (повний текст складено 26.01.2026) та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 (повний текст складено 26.01.2026), прийняті суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, 
у справі №916/341/25
за позовом: Головного управління ДПС в Одеській області
до відповідачів: 
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус";
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч"
про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 р. Головне управління ДПС в Одеській області звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч", в якому у редакції заяви про зміну предмету позову б/н від 02.08.2025 (вх.№24336/25 від 04.08.2025) просило визнати недійсними укладені між відповідачами договори поставки №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори порушують публічний порядок, спрямовані на заволодіння майном держави (дохідної частини бюджету), а також є фіктивними правочинами.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 24.02.2025 відкрито провадження у справі №916/341/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 у справі №916/341/25 (суддя Смелянець Г.Є.) відмовлено у задоволенні позову; судові витрати по сплаті судового збору покладено на Головне управління ДПС в Одеській області.
Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем фіктивності оспорюваних правочинів, неможливості реального здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" господарських операцій щодо поставки товарів Товариству з обмеженою відповідальністю "Азарус" та, відповідно, здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" діяльності, спрямованої на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання недійсними укладених між відповідачами договорів поставки №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024 як таких, що суперечать моральним засадам суспільства, порушують публічний прядок і спрямовані на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету.
16.01.2026 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" надійшла заява про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026), в якій останнє просило стягнути на його користь з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Вказана заява мотивована тим, що даним відповідачем у зв`язку з розглядом цієї справи у місцевому господарському суді були понесені судові витрати, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25 (суддя Смелянець Г.Є.) частково задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026); стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн; у задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Задовольняючи частково зазначену заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус", місцевий господарський суд, посилаючись на неспівмірність розміру витрат на правову допомогу зі складністю справи та обсягом виконаними адвокатом робіт, дійшов висновку про те, що з позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15000 грн.
Не погодившись з вищенаведеними рішеннями, Головне управління ДПС в Одеській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25 скасувати і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що відповідачі уклали оспорювані договори поставки без наміру їх виконання, при цьому оформлені на підставі цих договорів первинні документи позбавлені реального змісту, оскільки господарські операції фактично не відбулися, а були використані виключно для податкового обліку з метою заниження сум податкових зобов`язань, у тому числі з використанням ланцюга безтоварних поставок сільськогосподарської продукції, що суперечить інтересам держави і суспільства. Крім того, апелянт зазначає про фіктивність оспорюваних правочинів у зв`язку з відсутністю відомостей про походження і транспортування товару, відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" матеріальної бази та трудових ресурсів для здійснення спірних операцій, відсутність вказаного товариства за його юридичною адресою та здійснення ним господарської діяльності після закриття банківського рахунку. Водночас підставами для скасування оскаржуваного додаткового рішення скаржник вказує те, що заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою та неспівмірною з фактичними діями представника даного відповідача, враховуючи, що справу не можна віднести до категорії складних, вона не передбачала значного обсягу доказової бази, експертиз чи нестандартних процесуальних дій, а час, зазначений у розрахунку адвоката, не підтверджений належними доказами, у зв`язку з чим справедливою сумою компенсації відповідних витрат апелянт вважає 3028 грн (один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2025 рік) замість визначеної в оскаржуваному додатковому рішенні суми у розмірі 15000 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 02.03.2026 у справі №916/341/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 17.03.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 призначено справу №916/341/25 до розгляду на 22.04.2026 об 11:00. Крім того, цією ухвалою відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" на апеляційну скаргу б/н від 12.03.2026 (вх.№582/26/Д2 від 12.03.2026), заяву про розгляд справи без його участі б/н від 17.03.2026 (вх.№582/26/Д4 від 17.03.2026) та клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу б/н від 17.03.2026 (вх.№1115/26 від 17.03.2026), подані особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, повернуто без розгляду.
У судовому засіданні 22.04.2026 представник Головного управління ДПС в Одеській області підтримав апеляційну скаргу; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.5 а.с.84-90).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
20.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" ("Постачальник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" ("Покупець") укладено договір поставки №3-23 (далі – договір №3-23 від 20.12.2023), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця та доставити у місце, визначене Покупцем, сільськогосподарську продукцію, а саме: кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2023 року (далі – товар).
В силу пункту 3.1 договору №3-23 від 20.12.2023 ціна товару за одиницю виміру та загальна вартість товару зазначаються у додаткових угодах до договору або у специфікаціях, які є його невід`ємними частинами.
Згідно з пунктом 3.2 договору №3-23 від 20.12.2023 сума договору становить вартість поставленого товару протягом строку дії договору відповідно до додаткових угод до договору, специфікацій, видаткових накладних та/або актів приймання-передачі товару.
Положеннями пункту 4.1 договору №3-23 від 20.12.2023 визначено, що Постачальник зобов`язується у строк, визначений у додаткових угодах до договору та/або специфікаціях, передати у власність Покупця товар. Між сторонами погоджено, що поставка та передача товару у власність Покупця здійснюється на складі Покупця та оформлюється видатковою накладною. Адреса складу Покупця визначається у додаткових угода до даного договору та/або специфікаціях, які є його невід`ємною частиною.
Відповідно до пунктів 4.2-4.5 договору №3-23 від 20.12.2023 у строки, які будуть визначені сторонами в окремих додаткових угодах та/або специфікаціях, Постачальник зобов`язується доставити та вивантажити товар на адресу, яка буде вказана Покупцем. Витрати на транспортування до місця доставки та вивантаження товару покладаються на Постачальника. Постачальник здійснює відповідальне зберігання товару на власному складі з моменту передачі Покупцю права власності на товар і до моменту доставки та вивантаження товару до адреси, яка буде вказана Покупцем. Плата за зберігання товару Покупцем окремо не здійснюється та входить до загальної вартості товару/окремих партій товару за даним договором. Вид транспорту зазначається у додаткових угодах до договору та/або специфікаціях, які є його невід`ємними частинами. Товар може поставлятися партіями в межах загального обсягу, зазначеного у додаткових угодах до договору та/або специфікаціях, які є його невід`ємною частиною.
У пункті 4.6 договору №3-23 від 20.12.2023 вказано, що поставка товару підтверджується та супроводжується наступними документами а) видатковою накладною; б) рахунком Постачальника із зазначенням кількості та ціни товару та номеру і дати договору або специфікації, згідно з якою здійснюється поставка товару; в) товарно-транспортними накладними, виписаними на кожний автомобіль/причеп автомобіля/залізничний вагон.
За умовами пунктів 5.1, 5.2 та 5.5 договору №3-23 від 20.12.2023 оплата за товар здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставленого рахунку Постачальника у наступному порядку: 100% вартості товару сплачуються Покупцем протягом 30 банківських днів з дати доставки та вивантаження товару на адресу, зазначену у додатковій угоді до даного договору або специфікації. Оплата за товар вважається здійсненою в момент списання грошових коштів з банківського рахунку Покупця. Підставою для розрахунків є первинні документи, які повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування та ідентифікаційний код Постачальника, назва і номер документу (форми), дату складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і ПІБ осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий оригінальний (не факсимільний та не сканований) підпис чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, завірені печаткою підприємства (у випадку наявності).
Покупець зобов`язується вчасно прийняти і оплатити товар відповідно до умов договору. Постачальник зобов`язується вчасно передати товар у власність Покупця, доставити та вивантажити товар і надати Покупцю протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати доставки товару повний пакет оригіналів документів, які підтверджують та супроводжують поставку товару відповідно до розділу 4 договору (пункти 7.1, 7.2 договору №3-23 від 20.12.2023).
Пунктом 10.2 договору №3-23 від 20.12.2023 передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та скріплення печатками (у випадку наявності) обох сторін і діє до 30.11.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань, в тому числі грошових, згідно з додатковими угодами та специфікаціями до договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії.
20.12.2023 між відповідачами підписано специфікацію №1 до договору №3-23 від 20.12.2023, в якій узгоджено наступні умови поставки:
-Постачальник передає у власність Покупця наступний товар: кукурудза 3 класу, українського походження, врожаю 2023 року у кількості 5500 т за ціною 1315 грн/т без ПДВ на загальну суму 8245050 грн з ПДВ (пункт 1);
-загальна вартість товару за цією специфікацією складає 8245050 грн, у тому числі ПДВ – 1012550 грн. Вартість товару може бути змінено з урахуванням алгоритму зменшення ціни товару за погіршення його якості відповідно до цієї специфікації та зазначається у видаткових накладних (пункт 2);
-ціна набирає чинності з моменту підписання цієї специфікації. У разі зміни ринкової ціни товару Постачальник зобов`язаний відвантажити товар за ціною цієї специфікації у встановлений строк (пункт 3);
-місце доставки та розвантаження товару: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, 1В (пункт 4);
-якість товару, що поставляється Постачальником, має не перевищувати наступних показників: вологість – 15%, сміттєва домішка – 3%, зернова домішка – 10%, пошкодженні, макс – 5%, вміст насіння амброзії, база – макс 10 шт/кг, зараженість шкідниками – не допускається, всі інші показники – згідно з ДСТУ 4525:2006 (пункт 5);
-доставка товару та розвантаження у повному обсязі здійснюється у строк до 29.02.2024 включно (пункт 6);
-вид транспорту: автотранспорт (пункт 7).
03.01.2024 між відповідачами підписано специфікацію №2 до договору №3-23 від 20.12.2023, в якій відображено наступні умови поставки:
-Постачальник передає у власність Покупця наступний товар: кукурудза 3 класу, українського походження, врожаю 2023 року у кількості 5000 т за ціною 1315 грн/т без ПДВ на загальну суму 7495500 грн з ПДВ (пункт 1);
-загальна вартість товару за цією специфікацією складає 7495500 грн, у тому числі ПДВ – 920500 грн. Вартість товару може бути змінено з урахуванням алгоритму зменшення ціни товару за погіршення його якості відповідно до цієї специфікації та зазначається у видаткових накладних (пункт 2);
-ціна набирає чинності з моменту підписання цієї специфікації. У разі зміни ринкової ціни товару Постачальник зобов`язаний відвантажити товар за ціною цієї специфікації у встановлений строк (пункт 3);
-місце доставки та розвантаження товару: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, 1В (пункт 4);
-якість товару, що поставляється Постачальником, має не перевищувати наступних показників: вологість – 15%, сміттєва домішка – 3%, зернова домішка – 10%, пошкодженні, макс – 5%, вміст насіння амброзії, база – макс 10 шт/кг, зараженість шкідниками – не допускається, всі інші показники – згідно з ДСТУ 4525:2006 (пункт 5);
-доставка товару та розвантаження у повному обсязі здійснюється у строк до 31.03.2024 включно (пункт 6);
-вид транспорту: автотранспорт (пункт 7).
На виконання договору №3-23 від 20.12.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Азарус" товар (кукурудзу) на загальну суму 15740550 грн, що підтверджується низкою підписаних без зауважень та скріплених печатками відповідачів видаткових накладних, а саме: №183 від 16.01.2024 на суму 40775,52 грн, №184 від 16.01.2024 на суму 44673,18 грн, №185 від 16.01.2024 на суму 39876,06 грн, №186 від 16.01.2024 на суму 43773,72 грн, №187 від 16.01.2024 на суму 42574,44 грн, №188 від 16.01.2024 на суму 45272,82 грн, №189 від 16.01.2024 на суму 44523,27 грн, №190 від 16.01.2024 на суму 42574,44 грн, №191 від 16.01.2024 на суму 45122,91 грн, №192 від 16.01.2024 на суму 45122,91 грн, №193 від 16.01.2024 на суму 43323,99 грн, №194 від 16.01.2024 на суму 45422,73 грн, №195 від 16.01.2024 на суму 42724,35 грн, №196 від 16.01.2024 на суму 43623,81 грн, №197 від 16.01.2024 на суму 44373,36 грн, №198 від 16.01.2024 на суму 42124,71 грн, №199 від 16.01.2024 на суму 41824,89 грн, №200 від 16.01.2024 на суму 45722,55 грн, №201 від 16.01.2024 на суму 44673,18 грн, №1 від 17.01.2024 на суму 45872,46 грн, №2 від 17.01.2024 на суму 41375,16 грн, №3 від 17.01.2024 на суму 47971,20 грн, №4 від 17.01.2024 на суму 44073,54 грн, №5 від 17.01.2024 на суму 48570,84 грн, №6 від 17.01.2024 на суму 44223,45 грн, №7 від 17.01.2024 на суму 44523,27 грн, №8 від 17.01.2024 на суму 46622,01 грн, №9 від 17.01.2024 на суму 48420,93 грн, №10 від 17.01.2024 на суму 41974,80 грн, №11 від 17.01.2024 на суму 41375,16 грн, №12 від 17.01.2024 на суму 49470,30 грн, №13 від 17.01.2024 на суму 47221,65 грн, №14 від 17.01.2024 на суму 45872,46 грн, №15 від 17.01.2024 на суму 44823,09 грн, №16 від 17.01.2024 на суму 43174,08 грн, №17 від 17.01.2024 на суму 41525,07 грн, №18 від 17.01.2024 на суму 46022,37 грн, №1 від 17.01.2024 на суму 45872,46 грн, №202 від 17.01.2024 на суму 44823,09 грн, №203 від 17.01.2024 на суму 47671,38 грн, №204 від 17.01.2024 на суму 47071,74 грн, №205 від 17.01.2024 на суму 43323,99 грн, №205 від 17.01.2024 на суму грн, №206 від 17.01.2024 на суму 44223,45 грн, №207 від 17.01.2024 на суму 48271,02 грн, №208 від 17.01.2024 на суму 45122,91 грн, №209 від 17.01.2024 на суму 48570,84 грн, №210 від 17.01.2024 на суму 43923,63 грн, №211 від 17.01.2024 на суму 46022,37 грн, №212 від 17.01.2024 на суму 47371,56 грн, №213 від 17.01.2024 на суму 44373,36 грн, №214 від 17.01.2024 на суму 43323,99 грн, №215 від 17.01.2024 на суму 44823,09 грн, №216 від 17.01.2024 на суму 44373,36 грн, №217 від 17.01.2024 на суму 46022,37 грн, №218 від 17.01.2024 на суму 46921,83 грн, №219 від 17.01.2024 на суму 47071,74 грн, №220 від 18.01.2024 на суму 43024,17 грн, №223 від 18.01.2024 на суму 45722,55 грн, №19 від 18.01.2024 на суму 44223,45 грн, №20 від 18.01.2024 на суму 42874,26 грн, №21 від 18.01.2024 на суму 46771,92 грн, №22 від 18.01.2024 на суму 45572,64 грн, №23 від 18.01.2024 на суму 47071,74 грн, №24 від 18.01.2024 на суму 44523,27 грн, №25 від 18.01.2024 на суму 46022,37 грн, №26 від 18.01.2024 на суму 46622,01 грн, №27 від 18.01.2024 на суму 48420,93 грн, №28 від 18.01.2024 на суму 42124,71 грн, №29 від 18.01.2024 на суму 46172,28 грн, №30 від 18.01.2024 на суму 48870,66 грн, №31 від 18.01.2024 на суму 46771,92 грн, №32 від 18.01.2024 на суму 46322,19 грн, №33 від 18.01.2024 на суму 44823,09 грн, №34 від 18.01.2024 на суму 42874,26 грн, №35 від 18.01.2024 на суму 44523,27 грн, №36 від 18.01.2024 на суму 48420,93 грн, №221 від 18.01.2024 на суму 44523,27 грн, №222 від 18.01.2024 на суму 46322,19 грн, №224 від 18.01.2024 на суму 44673,18 грн, №225 від 18.01.2024 на суму 45272,82 грн, №226 від 18.01.2024 на суму 45572,64 грн, №227 від 18.01.2024 на суму 43024,17 грн, №228 від 18.01.2024 на суму 44673,18 грн, №229 від 18.01.2024 на суму 45872,46 грн, №230 від 18.01.2024 на суму 46022,37 грн, №231 від 18.01.2024 на суму 43923,63 грн, №232 від 18.01.2024 на суму 43024,17 грн, №233 від 18.01.2024 на суму 43323,99 грн, №234 від 18.01.2024 на суму 43923,63 грн, №235 від 18.01.2024 на суму 44373,36 грн, №236 від 18.01.2024 на суму 43174,08 грн, №237 від 18.01.2024 на суму 46022,37 грн, №238 від 18.01.2024 на суму 44223,45 грн, №37 від 19.01.2024 на суму 45572,64 грн, №38 від 19.01.2024 на суму 44523,27 грн, №39 від 19.01.2024 на суму 47671,38 грн, №40 від 19.01.2024 на суму 45872,46 грн, №41 від 19.01.2024 на суму 47221,65 грн, №42 від 19.01.2024 на суму 44523,27 грн, №43 від 19.01.2024 на суму 46172,28 грн, №44 від 19.01.2024 на суму 45122,91 грн, №45 від 19.01.2024 на суму 44373,36 грн, №46 від 19.01.2024 на суму 43623,81 грн, №47 від 19.01.2024 на суму 46172,28 грн, №48 від 19.01.2024 на суму 47521,47 грн, №49 від 19.01.2024 на суму 46921,83 грн, №50 від 19.01.2024 на суму 46022,37 грн, №51 від 19.01.2024 на суму 44823,09 грн, №52 від 19.01.2024 на суму 44373,36 грн, №53 від 19.01.2024 на суму 44523,27 грн, №54 від 19.01.2024 на суму 41674,98 грн, №239 від 19.01.2024 на суму 45122,91 грн, №240 від 19.01.2024 на суму 46172,28 грн, №241 від 19.01.2024 на суму 41075,34 грн, №242 від 19.01.2024 на суму 43773,72 грн, №243 від 19.01.2024 на суму 44523,27 грн, №244 від 19.01.2024 на суму 45572,64 грн, №245 від 19.01.2024 на суму 43773,72 грн, №246 від 19.01.2024 на суму 44673,18 грн, №247 від 19.01.2024 на суму 43174,08 грн, №248 від 19.01.2024 на суму 42124,71 грн, №249 від 19.01.2024 на суму 43923,63 грн, №250 від 19.01.2024 на суму 42424,53 грн, №251 від 19.01.2024 на суму 43323,99 грн., №252 від 19.01.2024 на суму 45722,55 грн, №253 від 19.01.2024 на суму 43024,17 грн, №254 від 19.01.2024 на суму 43923,63 грн, №255 від 19.01.2024 на суму 42574,44 грн, №256 від 19.01.2024 на суму 44223,45 грн, №257 від 19.01.2024 на суму 41674,98 грн, №55 від 22.01.2024 на суму 45572,64 грн, №56 від 22.01.2024 на суму 44223,45 грн, №57 від 22.01.2024 на суму 46771,92 грн, №58 від 22.01.2024 на суму 45872,46 грн, №59 від 22.01.2024 на суму 47221,65 грн, №60 від 22.01.2024 на суму 45272,82 грн, №61 від 22.01.2024 на суму 43773,72 грн, №62 від 22.01.2024 на суму 45122,91 грн, №63 від 22.01.2024 на суму 44373,36 грн, №64 від 22.01.2024 на суму 43623,81 грн, №65 від 22.01.2024 на суму 46172,28 грн, №66 від 22.01.2024 на суму 46472,10 грн, №67 від 22.01.2024 на суму 46921,83 грн, №68 від 22.01.2024 на суму 46022,37 грн, №69 від 22.01.2024 на суму 43323,99 грн, №70 від 22.01.2024 на суму 44373,36 грн, №71 від 22.01.2024 на суму 41525,07 грн, №72 від 22.01.2024 на суму 40175,88 грн, №258 від 22.01.2024 на суму 48271,02 грн, №259 від 22.01.2024 на суму 44673,18 грн, №260 від 22.01.2024 на суму 47071,74 грн, №261 від 22.01.2024 на суму 44223,45 грн, №262 від 22.01.2024 на суму 42124,71 грн, №263 від 22.01.2024 на суму 44373,36 грн, №264 від 22.01.2024 на суму 44523,27 грн, №265 від 22.01.2024 на суму 45272,82 грн, №266 від 22.01.2024 на суму 45122,91 грн, №267 від 22.01.2024 на суму 43923,63 грн, №268 від 22.01.2024 на суму 45572,64 грн, №269 від 22.01.2024 на суму 44373,36 грн, №270 від 22.01.2024 на суму 47071,74 грн, №271 від 22.01.2024 на суму 45572,64 грн, №272 від 22.01.2024 на суму 45572,64 грн, №273 від 22.01.2024 на суму 47371,56 грн, №274 від 22.01.2024 на суму 47521,47 грн, №275 від 22.01.2024 на суму 44523,27 грн, №73 від 23.01.2024 на суму 42874,26 грн, №74 від 23.01.2024 на суму 44223,45 грн, №75 від 23.01.2024 на суму 46172,28 грн, №76 від 23.01.2024 на суму 47371,56 грн, №77 від 23.01.2024 на суму 44073,54 грн, №78 від 23.01.2024 на суму 45572,64 грн, №79 від 23.01.2024 на суму 44223,45 грн, №80 від 23.01.2024 на суму 45122,91 грн, №81 від 23.01.2024 на суму 42874,26 грн, №82 від 23.01.2024 на суму 43623,81 грн, №83 від 23.01.2024 на суму 47671,38 грн, №84 від 23.01.2024 на суму 45122,91 грн, №85 від 23.01.2024 на суму 46921,83 грн, №86 від 23.01.2024 на суму 46322,19 грн, №87 від 23.01.2024 на суму 43323,99 грн, №88 від 23.01.2024 на суму 45572,64 грн, №89 від 23.01.2024 на суму 44523,27 грн., №90 від 23.01.2024 на суму 48570,84 грн, №276 від 23.01.2024 на суму 44523,27 грн, №277 від 23.01.2024 на суму 45 272,82 грн, №278 від 23.01.2024 на суму 47071,74 грн, №279 від 23.01.2024 на суму 44673,18 грн, №280 від 23.01.2024 на суму 45872,46 грн, №281 від 23.01.2024 на суму 43323,99 грн, №282 від 23.01.2024 на суму 43773,72 грн, №283 від 23.01.2024 на суму 47071,74 грн, №284 від 23.01.2024 на суму 46022,37 грн, №285 від 23.01.2024 на суму 44373,36 грн, №286 від 23.01.2024 на суму 48121,11 грн, №287 від 23.01.2024 на суму 41824,89 грн, №288 від 23.01.2024 на суму 47071,74 грн, №289 від 23.01.2024 на суму 43773,72 грн, №290 від 23.01.2024 на суму 47671,38 грн, №291 від 23.01.2024 на суму 46022,37 грн, №292 від 23.01.2024 на суму 43923,63 грн, №293 від 23.01.2024 на суму 44073,54 грн, №294 від 23.01.2024 на суму 40625,61 грн, №91 від 24.01.2024 на суму 42874,26 грн, №92 від 24.01.2024 на суму 42724,35 грн, №93 від 24.01.2024 на суму 44523,27 грн, №94 від 24.01.2024 на суму 45872,46 грн, №95 від 24.01.2024 на суму 44673,18 грн, №96 від 24.01.2024 на суму 45572,64 грн, №97 від 24.01.2024 на суму 44223,45 грн, №98 від 24.01.2024 на суму 45122,91 грн, №99 від 24.01.2024 на суму 42874,26 грн, №100 від 24.01.2024 на суму 43623,81 грн, №101 від 24.01.2024 на суму 47671,38 грн, №102 від 24.01.2024 на суму 45122,91 грн, №103 від 24.01.2024 на суму 47371,56 грн, №104 від 24.01.2024 на суму 45572,64 грн, №105 від 24.01.2024 на суму 44073,54 грн, №106 від 24.01.2024 на суму 45572,64 грн, №107 від 24.01.2024 на суму 44523,27 грн, №108 від 24.01.2024 на суму 47071,74 грн, №109 від 24.01.2024 на суму 48570,84 грн, №295 від 24.01.2024 на суму 43323,99 грн, №296 від 24.01.2024 на суму 45272,82 грн, №297 від 24.01.2024 на суму 47071,74 грн, №298 від 24.01.2024 на суму 48870,66 грн, №299 від 24.01.2024 на суму 44673,18 грн, №300 від 24.01.2024 на суму 43024,17 грн, №301 від 24.01.2024 на суму 47521,47 грн, №302 від 24.01.2024 на суму 45572,64 грн, №303 від 24.01.2024 на суму 48121,11 грн, №304 від 24.01.2024 на суму 45872,46 грн, №305 від 24.01.2024 на суму 42274,62 грн, №306 від 24.01.2024 на суму 44073,54 грн, №307 від 24.01.2024 на суму 44823,09 грн, №308 від 24.01.2024 на суму 45272,82 грн, №309 від 24.01.2024 на суму 44073,54 грн, №310 від 24.01.2024 на суму 45422,73 грн, №311 від 24.01.2024 на суму 45722,55 грн, №312 від 24.01.2024 на суму 47071,74 грн, №110 від 25.01.2024 на суму 43323,99 грн, №111 від 25.01.2024 на суму 43024,17 грн, №112 від 25.01.2024 на суму 44073,54 грн, №114 від 25.01.2024 на суму 45872,46 грн, №115 від 25.01.2024 на суму 45722,55 грн, №116 від 25.01.2024 на суму 46022,37 грн, №117 від 25.01.2024 на суму 42874,26 грн, №118 від 25.01.2024 на суму 43623,81 грн, №119 від 25.01.2024 на суму 46771,92 грн, №120 від 25.01.2024 на суму 46622,01 грн, №121 від 25.01.2024 на суму 45872,46 грн, №122 від 25.01.2024 на суму 46322,19 грн, №123 від 25.01.2024 на суму 44073,54 грн, №124 від 25.01.2024 на суму 42574,44 грн, №125 від 25.01.2024 на суму 44373,36 грн, №126 від 25.01.2024 на суму 46022,37 грн, №127 від 25.01.2024 на суму 45572,64 грн, №113 від 25.01.2024 на суму 44823,09 грн, №313 від 25.01.2024 на суму 42574,44 грн, №314 від 25.01.2024 на суму 45872,46 грн, №315 від 25.01.2024 на суму 44523,27 грн, №316 від 25.01.2024 на суму 46322,19 грн, №317 від 25.01.2024 на суму 43773,72 грн, №318 від 25.01.2024 на суму 42124,71 грн, №319 від 25.01.2024 на суму 44673,18 грн, №320 від 25.01.2024 на суму 47371,56 грн., №321 від 25.01.2024 на суму 45572,64 грн, №322 від 25.01.2024 на суму 47521,47 грн, №323 від 25.01.2024 на суму 44673,18 грн, №324 від 25.01.2024 на суму 42574,44 грн, №325 від 25.01.2024 на суму 43773,72 грн, №326 від 25.01.2024 на суму 43174,08 грн, №327 від 25.01.2024 на суму 44523,27 грн, №328 від 25.01.2024 на суму 46022,37 грн, №329 від 25.01.2024 на суму 43923,63 грн, №330 від 25.01.2024 на суму 42724,35 грн, №331 від 25.01.2024 на суму 45872,46 грн, №128 від 26.01.2024 на суму 46322,19 грн, №129 від 26.01.2024 на суму 43323,99 грн, №130 від 26.01.2024 на суму 45572,64 грн, №131 від 26.01.2024 на суму 43323,99 грн, №132 від 26.01.2024 на суму 47371,56 грн, №133 від 26.01.2024 на суму 44223,45 грн, №134 від 26.01.2024 на суму 46022,37 грн, №135 від 26.01.2024 на суму 42874,26 грн, №136 від 26.01.2024 на суму 42124,71 грн, №137 від 26.01.2024 на суму 46771,92 грн, №138 від 26.01.2024 на суму 46622,01 грн, №139 від 26.01.2024 на суму 45872,46 грн, №140 від 26.01.2024 на суму 46022,37 грн, №141 від 26.01.2024 на суму 44673,18 грн, №142 від 26.01.2024 на суму 45572,64 грн, №143 від 26.01.2024 на суму 42574,44 грн, №144 від 26.01.2024 на суму 43773,72 грн, №145 від 26.01.2024 на суму 43024,17 грн, №146 від 26.01.2024 на суму 41525,07 грн, №332 від 26.01.2024 на суму 44673,18 грн, №333 від 26.01.2024 на суму 47371,56 грн, №334 від 26.01.2024 на суму 46322,19 грн, №335 від 26.01.2024 на суму 45122,91 грн, №336 від 26.01.2024 на суму 46322,19 грн, №337 від 26.01.2024 на суму 47671,38 грн, №338 від 26.01.2024 на суму 48121,11 грн, №339 від 26.01.2024 на суму 45572,64 грн, №340 від 26.01.2024 на суму 46771,92 грн, №341 від 26.01.2024 на суму 45122,91 грн, №342 від 26.01.2024 на суму 43773,72 грн, №343 від 26.01.2024 на суму 45422,73 грн, №344 від 26.01.2024 на суму 44673,18 грн, №345 від 26.01.2024 на суму 45272,82 грн, №346 від 26.01.2024 на суму 46022,37 грн, №347 від 26.01.2024 на суму 47071,74 грн, №348 від 26.01.2024 на суму 45572,64 грн, №349 від 26.01.2024 на суму 47821,29 грн, №147 від 29.01.2024 на суму 43773,72 грн, №148 від 29.01.2024 на суму 42874,26 грн, №149 від 29.01.2024 на суму 46172,28 грн, №150 від 29.01.2024 на суму 43323,99 грн, №151 від 29.01.2024 на суму 47821,29 грн, №152 від 29.01.2024 на суму 43323,99 грн, №153 від 29.01.2024 на суму 46172,28 грн, №154 від 29.01.2024 на суму 42874,26 грн, №155 від 29.01.2024 на суму 45122,91 грн, №156 від 29.01.2024 на суму 48271,02 грн, №157 від 29.01.2024 на суму 45572,64 грн, №158 від 29.01.2024 на суму 47221,65 грн, №159 від 29.01.2024 на суму 45122,91 грн, №160 від 29.01.2024 на суму 42574,44 грн, №161 від 29.01.2024 на суму 45572,64 грн, №162 від 29.01.2024 на суму 44673,18 грн, №163 від 29.01.2024 на суму 43773,72 грн, №164 від 29.01.2024 на суму 48720,75 грн, №165 від 29.01.2024 на суму 46771,92 грн, №166 від 29.01.2024 на суму 43323,99 грн, №167 від 29.01.2024 на суму 45572,64 грн, №168 від 29.01.2024 на суму 44823,09 грн, №169 від 29.01.2024 на суму 47371,56 грн, №170 від 29.01.2024 на суму 42124,71 грн, №171 від 29.01.2024 на суму 46022,37 грн, №172 від 29.01.2024 на суму 42874,26 грн, №173 від 29.01.2024 на суму 42124,71 грн, №174 від 29.01.2024 на суму 46771,92 грн, №175 від 29.01.2024 на суму 45122,91 грн, №176 від 29.01.2024 на суму 47371,56 грн, №177 від 29.01.2024 на суму 46022,37 грн, №178 від 29.01.2024 на суму 41674,98 грн, №179 від 29.01.2024 на суму 45572,64 грн, №180 від 29.01.2024 на суму 44073,54 грн, №181 від 29.01.2024 на суму 42274,62 грн, №182 від 29.01.2024 на суму 43024,17 грн, №183 від 29.01.2024 на суму 42574,44 грн.
На підставі вказаних видаткових накладних Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" подано на реєстрацію податкові накладні №24 від 17.01.2024, №25 від 18.01.2024, №26 від 19.01.2024, №27 від 22.01.2024, №28 від 23.01.2024, №296 від 24.01.2024, №30 від 25.01.2024, №31 від 26.01.2024, №32 від 29.01.2024, №33 від 30.01.2024, №34 від 16.01.2024, №35 від 17.01.2024, №36 від 19.01.2024, №37 від 18.01.2024, №38 від 23.01.2024, №39 від 22.01.2024, №40 від 24.01.2024, №41 від 25.01.2024, №43 від 26.01.2024. Зазначені податкові накладні були зареєстровані податковим органом в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно, про що свідчать відповідні квитанції про реєстрацію податкових накладних.
03.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" ("Покупець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" ("Постачальник") укладено договір поставки №1-24 (далі – договір №1-24 від 03.01.2024), за умовами пунктів 1.1-1.3 якого Постачальник зобов`язується здійснити поставку товару, а Покупець – прийняти та оплатити поставлений товар. Кількість та якість товару, графік поставки, місце поставки та інші умови поставки окремої партії товару визначаються сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Специфікація є дійсною за умови підписання її сторонами. Якщо умови поставки товару, зазначені у специфікації, відрізняються від умов, які передбачені цим договором, повинні застосовуватися умови поставки, вказані у специфікації для поставки визначеної у специфікації кількості товару.
Товар – олія соняшникова нерафінована, першого ґатунку, українського походження та соняшниковий шрот, українського походження (пункт 2.1 договору №1-24 від 03.01.2024).
Згідно з пунктами 3.1, 3.4 договору №1-24 від 03.01.2024 Постачальник зобов`язується передати товар Покупцю або експедитору/перевізнику Покупця відповідно до інструкцій Покупця та відповідно до погодженого сторонами графіку. Приймання товару Покупцем за кількістю та якістю здійснюється через експедитора та (або) перевізника та (або) вантажоодержувача чи іншу уповноважену особу відповідно до товаросупровідних документів.
В силу пункту 5.1 договору №1-24 від 03.01.2024 Постачальник зобов`язується передати Покупцеві або експедитору Покупця разом із товаром товаросупровідні документи: рахунок-фактуру (підпункт 5.1.1); видаткову накладну, яка завірена підписом уповноваженої особи та печаткою Постачальника (підпункт 5.1.2); якісне посвідчення із вказаними фактичними показниками якості товару (підпункт 5.1.3).
Відповідно до пункту 5.2 договору №1-24 від 03.01.2024 Постачальник вважається таким, що виконав належним чином своє зобов`язання із поставки Товару, якщо одночасно виконані такі умови: Постачальник передав Покупцю товар у кількості, яка вказана у товаросупровідних документах та належної якості (підпункт 5.2.1); Постачальник передав Покупцю разом із товаром товаросупровідні документи у повному обсязі, які зобов`язаний був передати на момент поставки (підпункт 5.2.2); не було розбіжностей між кількісними (більш ніж на 0,5%) та/або якісними характеристиками поставленого товару із даними, які зазначені у товаросупровідних документах (підпункт 5.2.3).
Положеннями пунктів 6.1, 6.3 договору №1-24 від 03.01.2024 передбачено, що розрахунки здійснюються Покупцем за кожну партію поставленого товару. Перерахування грошових коштів здійснюється на поточний рахунок Постачальника, вказаний у договорі. Умови оплати товару та ціна визначаються сторонами у специфікаціях. Протягом передбаченого строку оплати товар може оплачуватися частинами.
Цей договір набирає чинності з моменту досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов, що засвідчується підписами сторін під текстом договору та зазначенням дати набранням ним чинності. Договір вважається підписаний сторонами із дати складання його тексту. Цей договір діє до 31.12.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Пролонгація договору здійснюється за згодою сторін (пункти 10.1, 10.2 договору №1-24 від 03.01.2024).
03.01.2024 між відповідачами підписано специфікацію №1 до договору №1-24 від 03.01.2024, в якій узгоджено наступні умови поставки:
-Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах, визначених у цій специфікації: соняшниковий шрот, українського походження у кількості 7000 т за ціною 1000 грн/т без ПДВ на загальну суму 8400000 грн з ПДВ (пункт 1);
-загальна вартість товару за цією специфікацією складає 8400000 грн, у тому числі ПДВ – 1400000 грн (пункт 2);
-базисна умова постачання товару: передача товару Покупцю відбувається на складі Постачальника (пункт 3);
-Постачальник зобов`язаний передати товар, що відповідає вимогам якості відповідно до ДСТУ 4638:2006, а саме: вологість, не більше ніж 10,5%; протеїн на абсолютно суху речовину, не менше, ніж 38%; протеїн на абсолютно сиру речовину, не менше, ніж 35%; клітковина, не більше ніж 21% (пункт 4);
-оплата товару буде здійснюватися Покупцем згідно із наступним графіком: Покупець оплачує 100% вартості кожної окремої партії товару на поточний рахунок Постачальника протягом 45 днів – за умови отримання Покупцем від Постачальника рахунку-фактури, видаткових накладних після розвантаження товару (пункт 5);
-Постачальник зобов`язується передати визначену кількість товару у власність Покупця згідно із наступним графіком поставки: 7000 МТ (+/-10%) протягом періоду з 03.01.2024 по 30.04.2024 (обидві дати включно) (пункт 6);
-Постачальник повинен передати Покуттю або вказаному Покупцем перевізнику документи, які супроводжують товар, а саме: рахунок-фактуру, видаткові накладні (пункт 7).
11.01.2024 між відповідачами підписано специфікацію №2 до договору №1-24 від 03.01.2024, в якій відображено наступні умови поставки:
-Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах, визначених у цій специфікації: соняшниковий шрот, українського походження у кількості 3500 т за ціною 850 грн/т без ПДВ на загальну суму 3570000 грн з ПДВ (пункт 1);
-загальна вартість товару за цією специфікацією складає 3570000 грн, у тому числі ПДВ – 595000 грн. (пункт 2);
-базисна умова постачання товару: передача товару Покупцю відбувається на складі Постачальника (пункт 3);
-Постачальник зобов`язаний передати товар, що відповідає вимогам якості відповідно до ДСТУ 4638:2006, а саме: вологість, не більше ніж 10,5%; протеїн на абсолютно суху речовину, не менше, ніж 35%; протеїн на абсолютно сиру речовину, не менше, ніж 35%; клітковина, не більше ніж 21% (пункт 4);
-оплата товару буде здійснюватися Покупцем згідно із наступним графіком: Покупець оплачує 100% вартості кожної окремої партії товару на поточний рахунок Постачальника протягом 45 днів – за умови отримання Покупцем від Постачальника рахунку-фактури, видаткових накладних після розвантаження товару (пункт 5);
-Постачальник зобов`язується передати визначену кількість товару у власність Покупця згідно із наступним графіком поставки: 3500 МТ (+/-10%) протягом періоду з 11.01.2024 по 31.03.2024 (обидві дати включно) (пункт 6);
-Постачальник повинен передати Покупцю або вказаному Покупцем перевізнику документи, які супроводжують товар, а саме: рахунок-фактуру, видаткові накладні (пункт 7).
На виконання договору №1-24 від 03.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Азарус" товар (соняшниковий шрот) на загальну суму 11388000 грн, що підтверджується низкою підписаних без зауважень та скріплених печатками відповідачів видаткових накладних, а саме: №190 від 18.01.2024 на суму 2640000 грн, №192 від 23.01.2024 на суму 2640000 грн, №193 від 26.01.2024 на суму 2640000 грн, №44 від 05.02.2024 на суму 3468000 грн.
На підставі вказаних видаткових накладних Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" подано на реєстрацію податкові накладні №8 від 05.02.2024, №44 від 18.01.2024, №45 від 23.01.2024, №46 від 26.01.2024. Зазначені податкові накладні були зареєстровані податковим органом в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно, про що свідчать відповідні квитанції про реєстрацію податкових накладних.
В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" частину отриманого товару (соняшниковий шрот у кількості 6600 т) реалізувало за кордон в режимі експорт, на підтвердження чого до суду першої інстанції подано копію відповідної митної декларації №24UA500090002580U8 від 04.03.2024.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" поставило 10500 т кукурудзи загальною вартістю 16758000 грн Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" на підставі укладеного між ними договору поставки №8 від 17.06.2024 з урахуванням специфікації №1 від 17.06.2024 до нього. На виконання даного договору товар поставлено за видатковими накладними №5 від 02.07.2024, №6 від 03.07.2024, №7 від 04.07.2025, №8 від 05.07.2024, №9 від 06.07.2024, №10 від 08.07.2024, №11 від 09.07.2024, №12 від 10.07.2024, №14 від 11.07.2024, №15 від 12.07.2024, на підставі яких Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" було подано на реєстрацію податкові накладні №2 від 02.07.2024, №3 від 03.07.2024, №4 від 04.07.2024, №5 від 05.07.2024, №6 від 06.07.2024, №7 від 08.07.2024, №8 від 09.07.2024, №9 від 10.07.2024, №10 від 11.07.2024, №11 від 12.07.2024.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" також поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" 3400 т соняшникового шроту загальною вартістю 14639100 грн на підставі укладеного між ними договору поставки №13 від 24.06.2024 з урахуванням специфікації №1 від 24.06.2024 до нього. На виконання даного договору товар поставлено за видатковою накладною №13 від 10.07.2024, на підставі якої Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" було подано на реєстрацію податкову накладну №1 від 10.07.2024.
Реєстрація поданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" податкових накладних за фактом господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" була зупинена з посиланням на відповідність платника податку пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку. 
З наявного у матеріалах справи рішення комісії Головного управління ДПС в Одеській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних №14893 від 09.02.2024 вбачається прийняття рішення про відповідність Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" пункту 8 критеріїв ризиковості платника податку із зазначенням операції, за якою встановлена відповідність платника податку критеріям ризиковості платника податку, зокрема, придбання у період з 13.08.2023 по 09.02.2024 у Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" (податковий номер 38530617).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №420/25109/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025, задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень; визнано протиправним та скасовано рішення комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС в Одеській області №14893 від 09.02.2024 про відповідність Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку; зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області, виключити Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" з переліку ризикових платників податків; визнано протиправними та скасовано рішення комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС в Одеській області: №11588637/43760689 від 06.08.2024, №11588630/43760689 від 06.08.2024, №11588626/43760689 від №11588624/43760689 від 06.08.2024, №11588627/43760689 від 06.08.2024, №11588628/43760689 від 06.08.2024, №11588632/43760689 від 06.08.2024, №11588631/43760689 від 06.08.2024, №11588629/43760689 від 06.08.2024, №11588623/43760689 від 06.08.2024, №11588625/43760689 від 06.08.2024; зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус": №1 від 10.07.2024, №2 від 02.07.2024, № 3 від 03.07.2024, №4 від 04.07.2024, №5 від 05.07.2024, №6 від 06.07.2024, №7 від 08.07.2024, №8 від 09.07.2024, №9 від 10.07.2024, №10 від 11.07.2024, №11 від 12.07.2024 датою їх фактичного подання на реєстрацію.
Вищенаведеним рішенням Одеського окружного адміністративного суду встановлені наступні обставини:
"Податкові накладні, які були виписані Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" по операціях із Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус", були зареєстровані податковим органом, тобто пройшли відповідну перевірку на предмет ризиковості платника податку та ризиковості господарських операцій.
Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" було придбано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" кукурудзу та соняшниковий шрот відповідно до договорів поставки №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024.
Відповідно до умов специфікацій до договорів постачання товару здійснюється силами та засобами постачальника, а місцем поставки є Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, буд. 1В.
За вказаною адресою Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" було здійснено постачання товару. Вказаний товар перебуває за адресою: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, буд. 1В відповідно до договору складського відповідального зберігання зерна №9 від 01.11.2023, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус", як поклажодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "МОВЕО", як зберігачем.
Передача товару від Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" до покупця – Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" відповідно до договорів поставки №8 від 17.06.2024 та №13 від 24.06.2024 і специфікацій здійснюється за адресою місця зберігання: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, буд. 1В. Тобто Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" не потребує транспортних засобів, так як товари будуть вивозитися Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" самостійно.
В підтвердження передачі товару слугують оформлені видаткові накладні, які оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять у собі усі необхідні реквізити первинних документів.
Таким чином, на розгляд питання щодо реєстрації/відмови у реєстрації податкових накладних відповідачу були надані усі необхідні первинні документи, які у повній мірі відображали як весь процес руху товару, так і його продажу контрагенту".
Листом №44130/6/15-32-05-01-06 від 28.11.2024 позивач просив Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод "Полімерконтейнер" надати інформацію щодо передачі об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Копиловська (вул. Першої Маївки), буд. 31-А, у власність, володіння чи на підставі іншого права розпорядження Товариству з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" чи іншим суб`єктам господарювання із посиланням на те, що відповідно до фактичних обставин та моніторингу наданих до контролюючого органу документів встановлено, що зазначене товариство у своїй господарській діяльності з 2021 року використовує склад за вищенаведеною адресою, який відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з 13.03.2019 по 12.02.2024 належав Товариству з обмеженою відповідальністю "Харківський завод "Полімерконтейнер".
За результатами опрацювання вказаного запиту Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод "Полімерконтейнер" надало відповідь №612/1 від 06.12.2024, в якій повідомило, що зазначені у запиті нежитлові приміщення за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Копиловська (вул. Першої Маївки), будинок 31-А даному підприємству не належать і жодна інформація про власників/користувачів нерухомого майна за цією адресою у товариства відсутня, між тим останнє є власником нежитлових приміщень по вулиці Копиловська (вулиця Першої Маївки), будинок 31 у м. Харкові, які ні Товариству з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч", ні іншим суб`єктам господарювання, зазначеним у запиті, не передавалися ні у власність, ні у користування, ні на підставі будь-якого іншого права розпорядження.
У листі №44129/6/15-32-05-01-06 від 28.11.2024 позивач просив Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Київський інноваційний технологічний парк" надати інформацію та її документальне підтвердження щодо передачі вказаних у запиті об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Київ, Печерський р-н, Набережно-Печерська дорога, будинок 11-Б, у власність, володіння чи на підставі іншого права розпорядження Товариству з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" чи іншим суб`єктам господарювання, наголосивши на тому, що відповідно до фактичних обставин та моніторингу наданих до контролюючого органу документів встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Група компаній "Світоч" з 2022 року на підставі договору оренди використовує нежитлові будівлі та споруди (склад) за вищенаведеною адресою, які відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належать на праві власності Акціонерному товариству "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Київський інноваційний технологічний парк".
У відповідь на вказаний запит Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Київський інноваційний технологічний парк" листом №1/201224 від 20.12.2024 повідомило, що наведені у запиті об`єкти нерухомого майна дійсно належать даному товариству на праві власності, однак останнє не надавало (не передавало) у володіння, користування, розпорядження Товариству з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" об`єкти нерухомого майна і жодні договірні або інші відносини між зазначеними юридичними особами відсутні.
З листа Головного управління ДПС у Харківській області №9783/8/20-40-05-05-06 від 04.12.2024 вбачається, що відповідно до інформації, яка отримана від структурних підрозділів управління, протягом 2021-2024 років контролюючим органом стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" за несвоєчасне подання звіту про обсяги виробництва та/або обігу (в тому числі імпорту та експорту) спирту, алкогольних напоїв за формою 1-ОА за грудень місяць 2021 року було складено висновок №191/20-40-09-01-09 від 25.01.2022 та прийнято рішення №0035640901 від 02.02.2022 про застосування до платника податків фінансових санкцій у розмірі 17000 грн. Крім того, 01.02.2023 за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська, буд. 11 фахівцями управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС встановлено неможливість проведення фактичної перевірки та відсутність за місцезнаходженням провадження діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч", у зв`язку з чим складено акт про неможливість проведення перевірки №437/20-40-09-02-05/38530617 від 02.02.2023.
Листом №42226/615-32-05-07-06 від 11.11.2024 позивач просив Публічне акціонерне товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" надати інформацію щодо руху коштів по банківському рахунку НОМЕР_1 за період з 02.07.2024 по 01.11.2024 із контрагентом Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" – Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС".
У відповіді Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" №148/35931/2024 від 02.12.2024 зазначено, що вищенаведений запит Головного управління ДПС в Одеській області за своїм змістом не є запитом у випадках, визначених пунктом 4 частини першої статті 62 Закону України "Про банки та банківську діяльність", а також всупереч підпункту 3 пункту 6 глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою правління Національного банку України №267 від 14.07.2006, не містить передбачених підстав для отримання інформації, що становить банківську таємницю.
В адресованому Акціонерному товариству "Банк "Український Капітал" листі №4611/6/15-32-05-07-06 від 06.02.2025 позивач просив надати відомості щодо дати відкриття банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" UА363203710000000260003069100 та щодо дати закриття останнього.
Згідно з відповіддю Акціонерного товариства "Банк "Український Капітал" №10/1/08-143/БТ від 12.02.2025 датою відкриття рахунку НОМЕР_2 є 20.01.2022, про що свідчить отримане електронне повідомлення-відповідь щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 20.01.2022, а датою закриття цього рахунку є 25.12.2023, що підтверджується отриманим електронним повідомленням-відповіддю щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 25.12.2023.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024 у зв`язку з тим, що вони порушують публічний порядок, спрямовані на заволодіння майном держави (дохідної частини бюджету), а також є фіктивними правочинами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем фіктивності оспорюваних правочинів, неможливості реального здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" господарських операцій щодо поставки товарів Товариству з обмеженою відповідальністю "Азарус" та, відповідно, здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" діяльності, спрямованої на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання недійсними укладених між відповідачами договорів №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024 як таких, що суперечать моральним засадам суспільства, порушують публічний прядок і спрямовані на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути не тільки сторона (учасник) спірного правочину, але й інша особа, яка повинна довести суду належними та допустимими доказами факт порушення оспорюваним правочином її прав та охоронюваних законом інтересів, а суд в такому випадку повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.
Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) – щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (підпункт 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Правочини можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому у справі про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.
Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).
У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено у постановах від 22.05.2019 у справі №910/6134/17, від 23.04.2019 у справі №904/3941/18.
Як зазначалося вище, оспорюваними у даній справі є укладені між відповідачами правочини №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024, які за своєю природою виступають договорами поставки.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.
У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
За змістом цієї ж статті господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.4 пункту 2 Положення).
В силу підпункту 2.5 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, які складені щодо господарської операції та відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
Колегія суддів зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (зокрема, передачі товару тощо).
Отже, здійснення поставки товару у розумінні положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є господарською операцією, підставою для бухгалтерського обліку якої є первинні документи, що повинні мати певні реквізити. Відтак у разі, якщо видаткова накладна оформлена з урахуванням вищевказаних вимог, вона є первинним документом, який фіксує факт отримання/передачі товарів.
Поряд з цим, сторони не позбавлені можливості доводити цей факт іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення такої поставки, зокрема, доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару в податковому обліку господарських товариств.
Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 04.07.2018 у справі №908/733/16.
Згідно зі статтею 15 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі – Податковий кодекс України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
В силу підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
За умовами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку – дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої – дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів – дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг – дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).
Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку – продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відтак підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Саме такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.
Якщо сторона реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, то у такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні у матеріалах справи первинні документи (видаткові накладні), достовірність відомостей яких не спростована позивачем за допомогою належних і допустимих у розумінні процесуального закону доказів, а також податкові накладні, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, підтверджують факт поставки товару за оспорюваними договорами.
Більше того, апеляційний господарський суд вбачає, що товар, який поставлено на підставі оспорюваних договорів, в подальшому був реалізований Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус", а саме: соняшниковий шрот у кількості 6600 т направлено за кордон в режимі експорт, про що свідчить копія митної декларації №24UA500090002580U8 від 04.03.2024; 10500 т кукурудзи поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" за договором №8 від 17.06.2024 згідно з видатковими накладними №5 від 02.07.2024, №6 від 03.07.2024, №7 від 04.07.2025, №8 від 05.07.2024, №9 від 06.07.2024, №10 від 08.07.2024, №11 від 09.07.2024, №12 від 10.07.2024, №14 від 11.07.2024, №15 від 12.07.2024, а 3400 т соняшникового шроту поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС" за договором №13 від 24.06.2024 відповідно до видаткової накладної №13 від 10.07.2024.
Отже, первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства про бухгалтерський облік, у сукупності з податковими накладними та подальшим рухом товару, формують узгоджену систему доказів реальності господарських операцій.
Колегія суддів також зауважує, що в силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17).
Обставини, які підлягають встановленню судом у справі – це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії/події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Колегія суддів вбачає, що судовими рішеннями, які ухвалені в межах розгляду справи №420/25109/24, набрали законної сили і є чинними, достеменно встановлено низку фактичних обставин, а саме: 
-податкові накладні, які були виписані Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" по операціях із Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" пройшли відповідну перевірку на предмет ризиковості платника податку та господарських операцій, після чого були зареєстровані податковим органом; 
-Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" на виконання договорів №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024 поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Азарус" кукурудзу та соняшниковий шрот за адресою: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, смт Знаменівка, вул. Польова, буд. 1В, де товар перебував відповідно до договору складського відповідального зберігання зерна №9 від 01.11.2023, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Азарус" (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МОВЕО" (зберігач), і в подальшому був переданий Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЗСЕРВІС ЛЮКС", яке має вивозити цей товар самостійно, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Азарус" не потребує транспортних засобів;
-на підтвердження передачі товару оформлено видаткові накладні, які відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять у собі усі необхідні реквізити первинних документів;
-на розгляд питання щодо реєстрацїї/відмови у реєстрації податкових накладних податковому органу були надані усі необхідні первинні документи, які у повній мірі відображали як весь процес руху товару, так і його продажу контрагенту.
З огляду на викладене, беручи до уваги вчинення обома сторонами оспорюваних договорів дій, спрямованих на їх реальне виконання, зокрема, шляхом поставки товару та його подальшої реалізації, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для кваліфікації вказаних правочинів як фіктивних.
Посилання апелянта на відсутність Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" за юридичною адресою не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки сама по собі відсутність останнього за своїм зареєстрованим місцезнаходженням у певний момент часу жодним чином не свідчить про фіктивність правочинів з поставки товару, недійсність яких має бути встановлена на момент їх укладення.
Стосовно доводів скаржника про закриття Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" банківського рахунку НОМЕР_3 в Акціонерному товаристві "Банк "Український капітал", то вони відхиляються апеляційним господарським судом з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що вказаний відповідач не має жодних відкритих рахунків в інших банківських установах. Крім того, колегією суддів враховується, що позивачем не заперечується факт проведення оплат за спірними договорами.
Твердження Головного управління ДПС в Одеській області про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" матеріальної бази та трудових ресурсів для здійснення спірних операцій оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому надані позивачем відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод "Полімерконтейнер" та Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Київський інноваційний технологічний парк", згідно з якими дані товариства не мають договірних відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Світоч" щодо передачі останньому у володіння/користування об`єктів нерухомого майна, жодним чином не виключають факту наявності у вказаного відповідача речових прав на нерухоме майно, відмінне від того, про яке було зазначено у вищенаведених відповідях, наданих на запит податкового органу.
Щодо доводів апелянта про те, що оспорювані правочини суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують публічний порядок, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними на підставі статті 228 Цивільного кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін – в разі виконання правочину обома сторонами – в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне – з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Статтею 228 Цивільного кодексу України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними (частини перша та друга статті 228 Цивільного кодексу України), і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, та є оспорюваними (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України).
Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.
У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Верховний Суд у постанові від 10.02.2026 у справі №921/386/23 звернув увагу на те, що державні інтереси – це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави – це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства (постанови Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 16.03.2021 у справі №910/15424/19).
Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства (за частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків (постанови Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/4089/20, від 23.11.2021 у справі №904/2741/19, від 20.03.2019 у справі №922/1391/18).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного і допустимого у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження наявності у відповідачів наміру на вчинення оспорюваних правочинів всупереч інтересам держави і суспільства, що виник у них до укладення цих правочинів, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх доводів щодо укладення оспорюваних договорів в порушення інтересів держави і суспільства (публічного порядку).
Відповідно до принципу правової визначеності як складової верховенства права, втручання у стабільність цивільного обороту шляхом визнання правочинів недійсними є допустимим лише за наявності переконливих, належних та достатніх доказів істотних порушень закону, які існували на момент вчинення правочину. Самі по собі припущення контролюючого органу або формальні недоліки діяльності сторін не можуть підміняти обов`язок доказування наявності підстав недійсності.
З огляду на викладене, беручи до уваги недоведеність позивачем фіктивності оспорюваних правочинів та факту укладення останніх з порушенням публічного порядку, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає про законність та обґрунтованість висновку Господарського суду Одеської області щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів №3-23 від 20.12.2023 та №1-24 від 03.01.2024.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25, ухваленого за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами у судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
В силу частин першої, третьої статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Згідно з приписами частини першої статті 58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до підпункту 11 пункту 161 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України представництво у судах першої інстанції з 1 січня 2019 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.
Положеннями статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 16 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, наведені вище положення законодавства передбачають можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками юридичної особи.
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина перша статті 61 Господарського процесуального кодексу України). 
Заява про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026) була подана представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" – адвокатом Волкановим Євгеном Васильовичем, який станом на момент звернення до місцевого господарського суду з вищенаведеною заявою мав свій зареєстрований електронний кабінет у системі "Електронний суд".
Поряд з цим, 18.10.2023 набрав чинності Закон України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким, зокрема, внесено низку істотних змін до Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Відтак з 04.11.2023 (дата набуття змін до абзацу 1 частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України) у всіх юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, виник обов`язок зареєструвати електронний кабінет.
За таких обставин, з 04.11.2023 (дата набуття змін до абзацу 1 частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України) у Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус", яке є юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, виник обов`язок зареєструвати власний електронний кабінет у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду відповідає правовій позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.08.2024 у справі №908/3731/23.
В силу пункту 1 частини першої статті 170 Господарського процесуального кодексу України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Суд повертає письмову заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду також у разі, якщо її подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його (частина четверта статті 170 Господарського процесуального кодексу України).
Системний аналіз положень частини шостої статті 6 та частини четвертої статті 170 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що законодавець встановив пряму залежність між виконанням обов`язку щодо реєстрації електронного кабінету та допустимістю звернення до суду із процесуальними документами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026) всупереч вимогам процесуального закону не містить відомостей про наявність або відсутність у заявника електронного кабінету.
Крім того, Південно-західний апеляційний господарський суд за допомогою системи "Електронний суд" сформував запит на отримання інформації про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС та за результатами опрацювання даного запиту отримав відповідь про відсутність у вказаної юридичної особи такого кабінету.
Враховуючи викладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026) підлягала поверненню останньому без розгляду, оскільки вона подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.
Невиконання юридичною особою обов`язку щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі не може розглядатися як формальне порушення, яке не має процесуальних наслідків. Такий обов`язок має імперативний характер і спрямований на забезпечення належної комунікації учасників справи із судом, оперативності розгляду справ та реалізації принципів змагальності й процесуальної економії. Відтак ігнорування цього обов`язку виключає можливість належного процесуального руху поданих документів та обґрунтовано тягне наслідки, прямо передбачені процесуальним законом.
Зазначене безпідставно залишилося поза увагою Господарського суду Одеської області, який безпідставно ухвалою від 19.01.2026 прийняв заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026) до розгляду без повідомлення учасників справи, а в подальшому за результатами розгляду вказаної заяви ухвалив оскаржуване додаткове рішення, яким здійснив розподіл судових витрат шляхом стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
Відступ від чітко визначених процесуальних наслідків, передбачених статтею 170 Господарського процесуального кодексу України, призвів би до порушення принципу правової визначеності як складової верховенства права. Учасники судового процесу повинні мати обґрунтовані очікування щодо однакового застосування норм процесуального права судами.
Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок розгляду по суті заяви про ухвалення додаткового рішення, яка відповідно до норм статті 170 Господарського процесуального кодексу України мала бути повернута заявникові без розгляду внаслідок відсутності у нього зареєстрованого електронного кабінету, зумовлює наявність правових підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 14.01.2026 у справі №916/341/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Водночас додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого останнє підлягає скасуванню, а заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026), подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його – поверненню без розгляду.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта, адже скасуванню підлягає лише додаткове рішення щодо розподілу судових витрат, за апеляційний перегляд якого сплата судового збору не передбачена.
Керуючись статтями 6, 129, 170, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 у справі №916/341/25 залишити без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/341/25 скасувати.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Азарус" про ухвалення додаткового рішення б/н від 16.01.2026 (вх.№2-55/26 від 16.01.2026) повернути без розгляду.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління ДПС в Одеській області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.04.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук