ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/1341/25  Номер провадження 22-ц/814/1769/26	Головуючий у 1-й інстанції Литвин В. В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника відповідача – адвоката Хворост Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»
на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2025 року, постановлене суддею Литвин В.В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору, 

в с т а н о в и в:
17.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі - ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулося в суд із указаним позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства у якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі №1630/1080/2012 кошти у розмірі 85 830,20 грн.
В обґрунтування підстав позову зазначає, що рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 26.10.2012 (справа №1630/1080/2012) стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008 у розмірі 293 052,84 грн.
Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04.06.2020 замінено сторону стягувача у справі №1630/1080/2012 із ПАТ «Альфа-Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке 25.07.2024 змінило найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС».
Зазначає, що судове рішення від 26.10.2012 (справа №1630/1080/2012) перебувало на примусовому виконанні, виконавче провадження за яким нині завершено, а залишок боргу склав 260 346,13 грн. 
Вважає, що оскільки боржник не виконує грошове зобов`язання, то у позивача, як кредитора, виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, починаючи із 11.11.2021 та по 17.01.2023 у загальному розмірі 85 830,20 грн, із яких: 9 265,47 грн - 3% річних; 76 564,73 грн - інфляційні втрати. 
Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 08.12.2025 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних за період із 26.11.2021 по 17.01.2023.
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за період з 26.11.2021 по 17.01.2023 підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки такі позовні вимоги вже були предметом судового розгляду щодо спору між тими ж сторонами і з тих же підстав у справі №550/1439/24 і рішення суду у цій справі набрало законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено з підстав недоведеності розміру стягнення належними доказами.
Не погодившись із таким рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Із підстав, раніше детально викладених у позовні заяві, доводить, що, оскільки боржник не виконує грошове зобов`язання, то у позивача, як кредитора, виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, починаючи із 11.11.2021 та по 17.01.2023 у загальному розмірі 85 830,20 грн. 
Зазначає, що предмет позову у справі №550/1439/24 становило стягнення суми 196 230,43 грн за період нарахування інфляційних втрат та 3% річних із 26.11.2021 по 26.11.2024. Натомість, у справі, яка переглядається (№550/1341/25), до стягнення заявлено 85830,20 грн за період нарахування інфляційних втрат та 3% річних із 11.11.2021 по 17.01.2023. Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що позови не є тотожними, що виключає підстави для застосування положень п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Просить урахувати практику Верховного Суду, сформовану у справах №462/9002/14-ц, №755/9215/15-ц, за змістом якої під час розгляду справи про стягнення правничих витрат суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на якої присуджено рішення, усі його витрати на адвоката. Наведене також відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №905/1795/18, №922/2685/19.
За вказаних обставин, вважає постановлений до стягнення розмір правничих витрат завищеним та таким, що не відповідає складності справи.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.01.2026 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням учасників справи, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 23.01.2026.
12.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Хворост Д.М. на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як законне та обґрунтоване. Просить покласти на позивача понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції правничі витрати у розмірі 10 000,00 грн.
19.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання позивача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а 24.02.2026 - додаткові пояснення мотивовані практикою Верховного Суду.
У суді апеляційної інстанції представник відповідача – адвоката Хворост Д.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити без змін оскаржуване судове рішення, як законне та обґрунтоване. 
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.
Із матеріалів справи убачається, що рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 26.10.2012 (справа №1630/1080/2012) стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008, яка складається із заборгованості: по кредиту в розмірі 113 184,00 грн, по відсотках у розмірі 66 625,46 грн та пені в розмірі 113 022,06 грн, а всього 293 052,84 грн на користь ПАТ «Альфа-Банк»./а.с.8/
Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04.06.2020 (справа №1630/1080/2012) замінено сторону стягувача по справі №1630/1080/2012 стягувача ПАТ «Альфа-Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», як такого, що набув усі права та обов`язки стягувача згідно з договором відступлення прав вимоги від 26.09.2016./а.с.9-10/
10.12.2024 ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося в Чутівський районний суд Полтавської області з позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 нараховані за період прострочення виконання зобов`язання інфляційні втрати в сумі 37 046,73 грн та штрафні санкції в сумі 15 261,97 грн, що разом становить 52 308,70 грн.
Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 14.03.2025 (справа №550/1439/24) у задоволенні позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено./а.с.53-55/
13.10.2025 ТОВ «ВІН ФІНАНС» складено довідку, за змістом якої станом на 26.09.2016 сума заборгованості (за тілом кредиту та відсотками по кредиту) становила 496 510,36 грн. У період із 26.09.2016 по 13.10.2025 по кредитному договору №490056147 від 28.01.2008 погашено заборгованості у сумі 295 982,88 грн. Станом на 13.10.2025 загальна сума непогашеної заборгованості за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008 становить 496 510,36 грн./а.с.11/
Позивачем складено розрахунок санкцій через калькулятор з офіційного сайту https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, виходячи із розрахунку: сума боргу 260 346,13 грн, період стягнення із 11.11.2021 по 17.01.2023./а.с.1-3/
При постановленні рішення, районний суд виходив із того, що предметом позову у цивільній справі №550/1439/24, серед іншого, було стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період 26.11.2021-26.11.2024 за невиконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 26.10.2012 у справі №1630/1080/2012, яким було стягнено заборгованість за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008.
Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідачки інфляційних втрат і 3% річних за період з 26.11.2021 по 17.01.2023 вже були предметом судового розгляду щодо спору між тими ж сторонами і з тих же підстав у справі №550/1439/24 і рішення суду у цій справі набрало законної сили.
Враховуючи наведене, районний суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачки інфляційних втрат і 3% річних за період з 26.11.2021 по 17.01.2023 підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю їх належними та допустимими доказами.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав
Стосовно підставності закриття провадження у справі, колегія суддів ураховує наступне
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Зі змісту чинного рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 14.03.2025 у справі №550/1439/25 убачається, що предметом позову була, зокрема, вимога про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008, починаючи із 26.11.2021 та по 17.01.2023 у загальному розмірі 196 230,43 грн, із яких: 163 526,34 грн – інфляційні втрати, 32 704,09 грн – 3% річних.
У справі, яка є предметом даного апеляційного перегляду, позивач заявив позов до ОСОБА_1 про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» сум, передбачених статтею 625 ЦК України, вказавши час прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором №490056147 від 28.01.2008, починаючи із 11.11.2021 та по 17.01.2023 та загальну суму стягнення 85 830,20 грн, що складається із: 76 564,73 грн – інфляційні втрати, 9 265,47 грн – 3% річних. 
За таких обставин апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги, що позови не є тотожними, оскільки є відмінними в частині періодів стягнення, що виключає підстави для застосування положень п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.
По суті вимог позову, колегія суддів ураховує наступне
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання/неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.
При цьому, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16).
Разом з тим, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Таким чином, враховуючи зміни, які були внесені в перехідні положення ЦК України, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача нарахувань у порядку частини другої статті 625 ЦК України за період із 24.02.2022 по 17.01.2023 необхідно відмовити.
Твердження сторони позивача про недоцільність застосування до спірних правовідносин пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів відхиляє як неспроможні, оскільки нарахування інфляційних втрат та 3% річних після рішення суду про стягнення боргу не змінює природу зобов`язання. 
Підстав для стягнення із відповідача на користь позивача відповідних нарахувань за період із 11.11.2021 по 23.03.2022, колегія суддів не вбачає із підстав їх недоведеності належними та допустимими доказами. 
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано та не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичний залишок заборгованості станом на 11.11.2021. Зокрема, в контексті обставин, установлених рішенням суду у справі №550/1439/24, який дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахувань у порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період із 26.11.2021 та по 17.01.2023, оскільки позивачем не обґрунтовано застосування до сум, стягнених з відповідачки рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 26.10.2012 у справі №1630/1080/2012, доларового еквівалента; тоді як в ході ВП №45337092 з відповідачки стягнуто на рахунок позивача 133494,83 грн, однак, жодних доказів на підтвердження зазначеного не надано.
Складений позивачем розрахунок в цій справі також не містить відомостей чи включає він вчинені боржником платежі в ході ВП №45337092, зокрема, в контексті того, що у позовній заяві позивач вказує, що ВП №45337092 було завершено у зв`язку з фактичним виконанням. Ця обставина створює обґрунтований сумнів щодо наявності залишку заборгованості, які колегія суддів, з огляду на поведінку позивача, яка не відповідає критерію добросовісності, трактує на користь відповідача.
Стосовно підставності стягнення правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.
У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Із огляду на викладені норми процесуального права та позицію Верховного Суду, врахувавши, як особливості предмета спору, так і складність справи, витрачений адвокатом час та обсяг наданих ним послуг (складання процесуальних документів), колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення із позивача на користь відповідача, понесених останнім в суді першої інстанції правничих витрат у розмірі 5 000,00 грн. Такий розмір стягнення відповідає конкретним обставинам цієї справи і апеляційна скарга не містить обґрунтованих заперечень щодо подальшого їх зменшення. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм права безвідносно до фактичних обставин цієї справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду скасуванню, із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» - задовольнити частково.
Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2025 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору – відмовити.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.04.2026.

Головуючий суддя        Л.І. Пилипчук

Судді          Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак