ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 331/2053/22
провадження № 61-1956св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2023 року у складі судді Світлицької В. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у складі колегії судді Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у реалізації права на безоплатну приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності 
від 15 лютого 2005 року серії НОМЕР_1 відбулася реєстрація права власності об`єкта нерухомості на АДРЕСА_1 за територіальною громадою Запорізької міської ради. 

З 01 жовтня 2004 року єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_1 є
ізольована кімната № 104/2, що розташована у двокімнатній квартирі 
АДРЕСА_2 . З 02 червня 2006 року на підставі договору безстрокового найму проведено реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_1 . Маючи намір реалізувати своє право на безоплатну приватизацію кімнати у гуртожитку, позивачка зверталася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району з відповідними заявами з додатками (пакетом належним чином оформлених документів). 

За результатами опрацювання наданого ОСОБА_1 для приватизації кімнати пакета документів відповідач фактично усунувся від належного розгляду заяви щодо оформлення безоплатної передачі (приватизації) житла в особисту власність та не прийняв рішення за наслідками розгляду її заяви. Вважала, що за таких обставин виникли перешкоди у реалізації нею права на безоплатну приватизацію житлового приміщення, та що відмова у приватизації є незаконною.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про оформлення безоплатної передачі (приватизації) у приватну власність житлового приміщення 2/5 часток квартири АДРЕСА_2 ; 
- усунути ОСОБА_1 перешкоди у реалізації права на безоплатну приватизацію житлового приміщення 2/5 часток квартири, а саме: ізольованої кімнати житловою площею 12,2 кв. м та відповідної пропорційної площі приміщень загального користування (коридор, кухню, вбиральню, душову, балкон), які розташовані 
в двокімнатній квартирі 
АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідача здійснити на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» безоплатну приватизацію.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя (натепер - Олександрівський районний суд міста Запоріжжя), рішенням від 30 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивачка не надала належних та допустимих доказів її звернення до органу приватизації з належним чином оформленою заявою та пакетом документів, як це передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положенням, яке передбачає процедуру передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян та встановлює зразки відповідних документів, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо проведення приватизації та наявності перешкод у реалізації права ОСОБА_1 на приватизацію. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що такі вимоги є передчасними, оскільки з приводу реалізації позивачкою права на приватизацію відповідним органом приватизації рішення про передачу (або відмову в передачі) позивачці спірного житлового приміщення в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», не приймалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а саме викладених у постановах:
Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), щодо захисту судом права чи інтересу у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам;
Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), щодо того, що визначений позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації є ефективним та належним;
Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц та від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, щодо правильного застосування норм матеріального права, закріплених в статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла», статті 47 Конституції України, статті 345 ЦК України, у частині третій статті 9 ЖК України, у частині четвертій статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо вичерпного переліку випадків, пов`язаних з можливістю відмови у проведенні безоплатної приватизації житлового приміщення;
Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 369/11046/15-ц (провадження № 61-149св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 570/3566/15-ц (провадження № 61-9331св18), від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20), від 12 травня 2021 року (справа№ 750/2176/17, провадження № 61-645св20), від 04 серпня 2021 року (справа № 316/672/18, провадження № 61-5526св19), від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21), від 18 травня 2021 року у справі № 420/6019/19 (адміністративне провадження № К/9901/33248/20), щодо того, що відсутність відповідного рішення органу приватизації щодо відмови у приватизації не є підставою для відмови у позові, оскільки судом не зроблений належний висновок щодо порушеного права позивача або щодо відсутності такого порушення права на приватизацію за відсутності рішення відповідного органу про відмову позивачу у приватизації;
Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц та від 12 жовтня 2020 року у справі № 686/27262/18, що вселення та реєстрація місця постійного проживання до (у) гуртожитку на підставі договору найму не є самовільним навіть за відсутності ордеру;
Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 (провадження № 61-12363св20) щодо того, що «орган приватизації зобов`язаний був самостійно перевірити подані на виконання пункту 18 Положення документи з підстав наявності у позивача права на приватизацію та прийняти відповідне рішення, а не повертати йому документи, посилаючись на відсутність довідки про суму залишку житлового чеку»;
Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 523/20890/21, від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18, від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц щодо вичерпності переліку випадків, визначених у законодавстві як підстави для відмови у приватизації, до яких відносяться: відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»)»;
Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20, стосовно того, що «ненадання заявником ордера на квартиру не може бути єдиною підставою для відмови у приватизації житла з огляду на те, що орган приватизації не був позбавлений можливості додатково витребувати від заявника документи, яких не вистачало для прийняття рішення».
Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), щодо надання преюдиційного значення обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом;
Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 761/37520/16-к (провадження № 51-1616км23) та в інших аналогічних постановах про те, що відсутність звукозаписів окремих судових засідань, істотне порушення повноти фіксування засідання, - є підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення.

Також у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 
389 ЦПК України, зокрема вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу.

Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без врахування уточнених позовних вимог та провів і закрив підготовче провадження у справі без учасників справи лише за двома позовними вимогами, не враховуючи уточнені позовні вимоги позивачки. 

Технічний звукозапис підготовчого судового засідання від 26 травня 2023 року знищений, про що складено відповідний акт, що потягло істотне порушення прав учасників справи, вплинуло на законність та вмотивованість судового рішення. Суд першої інстанції перебував в нарадчій кімнаті протягом 50 секунд, та ухвалив судове рішення щодо двох із трьох заявлених позовних вимог. 

Звертає увагу, що зміст електронної та паперової копій вступної та резолютивної частин рішення суду від 30 червня 2023 року суперечить змісту технічного звукозапису судового засідання від 30 червня 2023 року в частині порядку, в якому розглядалася цивільна справа.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 квітня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

Підставами відкриття касаційного провадження є пункт 1, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У травні 2024 року справа надійшла на адресу Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду у складі п`яти суддів.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В. 

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26 серпня 2004 року № 320/1 передано до комунальної власності АДРЕСА_1 .

Рішенням вісімнадцятої сесії четвертого скликання Запорізької міської ради від 26 серпня 2004 року № 320/1 вирішено змінити статус гуртожитків, зокрема, на АДРЕСА_1 , та присвоїти відповідно статус житлового будинку 
АДРЕСА_1 і видати ордери мешканцям, які за свої кошти виконали реконструкцію житла згідно з проектом, узгодженим відповідно до чинних норм та правил.

Право власності на 22/25 частин об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за територіальною громадою міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 11 лютого 2005 року.

За договором б/н на проживання в гуртожитку, який належить до комунальної власності Запорізької міської ради від 26 травня 2005 року, ОСОБА_1 надано у безстрокове користування ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_3 . Зазначений договір найму від 26 травня 2006 року визнано дійсним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2008 року.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06 вересня 
2019 року № 04-17/1-520 за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано 
за адресою: АДРЕСА_4 , із 06 вересня 2019 року. 

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району листами від 04 листопада 2021 року № М-542-О-196 та від 22 червня 2022 року 
№ 123-О-289 за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 щодо питання приватизації 2/5 часток квартири АДРЕСА_2 повідомлено, що до районної адміністрації як органу приватизації необхідно подати повний пакет документів, передбачений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396), при цьому всі документи повинні бути оформлені та підписані відповідними організаціями/підприємствами за встановленими зразками. ОСОБА_1 до районної адміністрації подана заява щодо приватизації житла, оформлена у довільній формі, що не відповідає встановленому зразку, а в доданих до заяви документах відсутні: копія документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (паспорт); довідка про реєстрацію місця проживання у період з 01 січня 1993 року до часу подання заяви; копія ордера на жиле приміщення; документ, що підтверджує невикористання ОСОБА_1 житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з 01 січня 1993 року і дотепер. ОСОБА_1 роз`яснено про необхідність усунення вказаних недоліків та повідомлено, що після надання заяви про приватизацію житла та повного пакета документів, оформлених належним чином, порушене нею питання буде розглянуте позитивно.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що на час апеляційного розгляду справи, як зазначив представник ОСОБА_1 , позивачка виконала вимоги щодо належного подання документів та вони були в неї прийняті відповідачем.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право 
на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною другою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції, чинній на час здійснення позивачем приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з пунктом 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі статтею 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця
з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Положення № 396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах 
та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. 

Відповідно до пункту 18 Положення № 396 громадянин подає до органів приватизації такі документи: заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о «Консультаційний висновок спеціаліста» з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз.

Відповідно до пункту 22 Положення № 396 орган приватизації, у разі потреби уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. Тобто особа, яка бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а орган приватизації приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 755/9064/22, провадження № 61-5224св24.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що ОСОБА_1 не надала всіх належних документів, передбачених пунктом 18 Положення № 396, зокрема, копію документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (паспорт); довідку про реєстрацію місця проживання у період з 01 січня 1993 року до часу подання заяви; копію ордера на жиле приміщення; документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду 
у період з 01 січня 1993 року і дотепер, врахувавши, що заяву подано 
у довільній формі, яка не відповідає встановленому зразку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про оформлення безоплатної передачі (приватизації) у приватну власність житлового приміщення. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2025 року у справі № 161/8771/24, провадження № 61-14874св24.

З огляду на те, що рішення Районної адміністрації Запорізької міської ради 
по Олександрівському району щодо відмови позивачці в оформленні безоплатної передачі (приватизації) у приватну власність житлового приміщення не приймалося, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги як передчасної у частині усунення ОСОБА_1 перешкод у реалізації права на безоплатну приватизацію житлового приміщення 2/5 часток квартири, а саме: ізольованої кімнати житловою площею 12,2 кв. м та відповідної пропорційної площі приміщень загального користування (коридор, кухню, вбиральню, душову, балкон), які розташовані в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідача здійснити на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» безоплатну приватизацію. 

Крім того, колегія суддів також враховує, що суд апеляційної інстанції встановив, що на час апеляційного розгляду справи позивачка виконала вимоги щодо належного подання документів та вони були в неї прийняті відповідачем.

Щодо доводів касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), щодо захисту судом права чи інтересу у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; викладені у постановахВерховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), щодо того, що визначений позивачем спосіб захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації є ефективним та належним, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з їх необґрунтованості.

Колегія суддів відхиляє й інші посилання заявниці щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18) та від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) щодо правильного застосування норм матеріального права, закріплених в статті 8 Конвенції, статті 47 Конституції України, статті 345 ЦК України, у частині третій статті 9 ЖК України, у частині четвертій статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо вичерпного переліку випадків, пов`язаних з можливістю відмови у проведенні безоплатної приватизації житлового приміщення.

Також колегія суддів не бере до уваги і висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 369/11046/15-ц (провадження 
№ 61-149св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 570/3566/15-ц (провадження 
№ 61-9331св18), від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження 
№ 61-1845св20), від 12 травня 2021 року (справа № 750/2176/17, провадження 
№ 61-645св20), від 04 серпня 2021 року (справа № 316/672/18, провадження 
№ 61-5526св19), від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження 
№ 61-836св21), від 18 травня 2021 року у справі № 420/6019/19 (адміністративне провадження № К/9901/33248/20), щодо того, що відсутність рішення органу приватизації про відмову у приватизації не є підставою для відмови у позові, оскільки судом не зроблений належний висновок щодо порушеного права позивача або щодо відсутності такого порушення права на приватизацію за відсутності рішення відповідного органу про відмову позивачу у приватизації. Водночас у справі, яка переглядається, суди не викладали таких висновків, оскільки встановили фактичні обставини, які є відмінними порівняно з фактичними обставинами, встановленими у зазначених справах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18) зазначено, що відмовляючи в наданні адміністративної послуги у вигляді безоплатної приватизації квартири, Управління житлового господарства Дніпровської міської ради у листі позивачу зазначило підставу такої відмови - ненадання ордера про надання житлової площі, тоді як позивач надав ордер на право зайняття службового приміщення. Інших підстав відмови зазначено не було. Суди у цій справі обґрунтовано захистили житлові права позивача.

Щодо висновків, викладених у постановахВерховного Суду від 26 вересня 
2018 року у справі № 344/18741/14-ц (провадження № 61-22904св18) та 
від 12 жовтня 2020 року у справі № 686/27262/18 (провадження № 61-21200св19), які стосуються того, що вселення та реєстрація місця постійного проживання до (у) гуртожитку на підставі договору найму не є самовільним навіть за відсутності ордера, то такі позовні вимоги у справі, яка переглядається, не заявлялися.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 (провадження № 61-12363св20) розглядався спір між позивачкою та органом приватизації щодо зобов`язання вчинити дії. Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка надала органу приватизації усі, передбачені пунктом 18 Положення № 396 документи, необхідні для приватизації житлового приміщення. Орган приватизації відповідно до пункту 22 Положення № 396 міг перевірити залишок невикористаного житлового чеку, оскільки позивачка надала довідку АТ «Ощадбанк» про використану частину житлового чеку та здійснення його перерахунку на суму 3,26 грн. 

У постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 523/20890/21 (провадження № 61-5585св23) вказано, що суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, з огляду на те, що позивачка є спадкоємицею ОСОБА_2, який за свого життя подав належним чином оформлену заяву про приватизацію квартири, у якій він проживав, однак не отримав відповідного рішення про приватизацію. Водночас апеляційним судом зазначено, що у органу приватизації були відсутні правові підстави вимагати від заявника надання договору найму житлового приміщення, з огляду на те, що ОСОБА_2 проживав у квартирі, а не у гуртожитку, право на приватизацію якої він реалізовував у встановленому законом порядку. Рішення про відмову у приватизації спірної квартири уповноважений орган приватизації не приймав.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19 (провадження № 61-1832св22) вказано, що спірна квартира, яку займає позивач, перебуває у повному господарському віданні заводу та із державної власності у комунальну не передавалася, а тому вирішення питання щодо приватизації цієї квартири належить до компетенції ДП завод «Генератор», оскільки спільних органів приватизації з відповідною місцевою державною адміністрацією не створювалося.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18 (провадження № 61-4038св20) розглядався спір за позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20 (провадження № 61-12796св22) вказано, що враховуючи те, що ОСОБА_2 за життя не звертався до органу приватизації із заявою належного зразка, передбаченого додатком 2 до Положення № 396, про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири, тобто з належно оформленою заявою, апеляційний суд дійшов висновку про те, що право на приватизацію спірної квартири не увійшло до складу спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_2, відповідно права його спадкоємців не порушені.

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20 (провадження № 61-8394св21) зазначено, що лист відповідача про повернення належним чином поданої заяви не є рішенням органу приватизації про передачу чи про відмову у передачі квартири у власність громадянина. Відсутність ордера на квартиру та технічного паспорта на квартиру не є підставою для відмови у приватизації житла. Орган приватизації не був позбавлений можливості додатково витребувати від ОСОБА_2 (за життя) документи, яких не вистачало для прийняття рішення. Проте, визнаючи за позивачкою право на приватизацію, судом апеляційної інстанції не було враховано, що позивачка набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали її батьку на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. 

У справі, яка переглядається, визначальним є те, що заявниця, звертаючись до відповідача як органу приватизації, не виконала вимоги Положення № 396 щодо подання відповідного переліку документів для розгляду питання про приватизацію жилого приміщення, а відповідачем рішення щодо відмови у наданні права приватизації спірної квартири не приймалося. Таким чином, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними, наведене зумовлює і різність їх правового регулювання, тому посилання на вказані вище судові рішення Верховного Суду є нерелевантними.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, (провадження № 61-394св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження 61-2708св20) висновок суду касаційної інстанції не сформовано, оскільки у цих справах постанова апеляційного суду була скасована, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без урахування уточнених позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, оскільки мотивувальна частина рішення суду першої інстанції стосується саме тих вимог позивачки, які викладені нею в уточненій позовній заяві від 31 серпня 2022 року (а. с. 40-44). Апеляційний суд в описовій частині оскаржуваної постанови визначив предмет спору з урахуванням уточнених позовних вимог та правильно взяв до уваги, що ОСОБА_1 було роз`яснено про необхідність усунути недоліки після надання заяви про приватизацію житла та повного пакету документів, оформлених належним чином, після чого порушене нею питання буде розглянуте позитивно, та те що на час апеляційного розгляду, як зазначив представник ОСОБА_1 , позивачка виконала вимоги щодо належного подання документів та вони були прийняті відповідачем.

Крім того, доводи заявниці про те, що суд першої інстанції провів та закрив підготовче провадження у справі без учасників справи є безпідставними, оскільки 26 травня 2023 року ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності.

Відсутність технічного звукозапису підготовчого судового засідання від 26 травня 2023 року у зв`язку з вимкненням комп`ютерної техніки не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки заявниця не довела, що відсутність звукозапису істотно вплинула або могла вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. Тому безпідставним є і посилання на постанову Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 761/37520/16-к (провадження № 51-1616км23).

Доводи касаційної скарги про те, що зміст електронної та паперової копій вступної та резолютивної частин рішення суду від 30 червня 2023 року суперечать змісту технічного звукозапису судового засідання від 30 червня 2023 року не спростовують тієї обставини, що розгляд справи відбувся в загальному позовному провадженні, із з`ясуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказам, які надані сторонами у справі. Отже, такий довід не впливає на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявниці іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович