ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р. Справа№ 927/619/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Буравльова С.І. 
Євсікова О.О. 

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,
за участю представників учасників справи:
від прокуратури: Хряпа А.М. (в режимі відеконференції) 
від позивача: Суховець У. А.
від відповідача: Висоцький Р.В.
від третьої особи: не з`явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укрпошта"
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 10.11.2025, повний текст якого складено та підписано 20.11.2025
у справі №927/619/25 (суддя Фесюра М.В.)
за позовом Керівника Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Міністерства розвитку громад та територій України,
до Акціонерного товариства "Укрпошта"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України
про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року Керівник Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України подав позов про витребування з незаконного володіння Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухомого майна: нежитлового приміщення, відділення зв`язку, загальною площею 37,7 кв.м., яке розташоване за адресою: вул. Шевченка, 40, с. Старі Боровичи, Корюківського району, Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1499059374258.
Позов обґрунтовано тим, що реєстрація права приватної власності за ПАТ "Укрпошта" та подальше відчуження спірного державного майна - відділення зв`язку, загальною площею 37,7 кв.м., яке розташоване за адресою: вул. Шевченка, 40, с. Старі Боровичи, Корюківського району, Чернігівської області, (далі - майно) здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки передане державою до статутного фонду ПАТ "Укрпошта" майно не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно цього майна діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для державного майна.
Матеріально-правовою підставою позову прокурор обрав норми ст. ст. 326, 328, 345, 387 ЦК України, ст.ст. 75, 139, 145 ГК України, ст.ст. 1, 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст.ст. 5, 15, 18 Закону України "Про приватизацію державного майна", Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації". 

Правова позиція Міністерства розвитку громад та територій України, яке набуло статус позивача

Міністерство розвитку громад та територій України, яке набуло статусу позивача у справі як орган, що виступає від імені держави у спірних правовідносинах та в інтересах якого прокурором подано позов, у заяві щодо позову від 07.07.2025 просило врахувати, що під час корпоратизації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в АТ «Укрпошта» відбулося включення державного майна до статутного капіталу акціонерного товариства, а не платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності. Отже, Мінінфраструктури при затвердженні акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» діяло в межах своїх повноважень. Заходи щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке увійшло до статутного капіталу, здійснювалось АТ «Укрпошта», яке вважалось корпоратизованим. Витребування такого майна буде мати наслідком зменшення статутного капіталу Товариства. Крім того, на момент передачі до статутного капіталу майна така передача вважалася Міністерством правомірною.

Короткий зміст доводів та заперечень відповідача

Відповідач з позовом не погодився посилаючись на те, що у справі відсутні підстави для здійснення прокурором захисту інтересів держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України. Управління нерухомим майном АТ "Укрпошта" здійснює Міністерство розвитку громад та територій України, яке як вищий орган управління наділений виключними повноваженнями щодо перегляду розміру статутного капіталу Товариства без погодження з Фондом державного майна України. Відповідач зазначив, що в його відсутнє порушення вимог чинного законодавства, отже він не є належним відповідачем у справі. Прокурор визначив невірний суб`єктний склад сторін та обрав неефективний спосіб захисту речового права Держави на спірне майно. Відповідач також заявив про застосувати позовної давності.

Правова позиція щодо позову третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України

Фонд державного майна України у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченими ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.11.2025 позов задоволено повністю. 
Суд ухвалив витребувати у Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухоме майно - нежитлове приміщення, відділення зв`язку, загальною площею 37,7 кв.м., яке розташоване за адресою: вул. Шевченка, 40, с. Старі Боровичі, Корюківського району, Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1499059374258. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь Чернігівської обласної прокуратури 21 087,84 грн витрат зі сплати судового збору за подання позову.
Рішення, з посиланням на ст. ст. 1, 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 170, 317, 319, 345, 387, 388, 390 ЦК України, ст. 22 ГК України ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", положення Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", ч. 1 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 №2163-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. ст. 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" мотивоване тим, що відповідач отримав спірне майно у власність з порушенням вимог чинного законодавства оскільки передане Державою до статутного фонду ПАТ "Укрпошта" майно не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно цього майна діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для державного майна.
Також суд виходив з того, що державне майно передане державою до статутного фонду Товариства в процесі його корпоратизації в акціонерне товариство 100 % акцій якого належить Державі, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Суд виснував, що прокурор обрав належний спосіб захисту порушеного права Держави. Строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом прокурором не порушений.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити прокурору у задоволенні позову. 
Апелянт посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. А саме, судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки які не відповідають обставинам справи, а також не надано належної оцінки доказам та аргументам відповідача
Отже, апелянт вважає, що рішення відповідно до ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню виходячи з таких підстав:
- суд не врахував положення ч. ч.2, 3, 5 ст.145 ГК України відповідно до якої, правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону або шляхом здачі цілісного майнового комплексу підприємства або майнового комплексу його структурного підрозділу в оренду. Ця норма не містить обмежень щодо майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності;
- суд не врахував, що Державне підприємство було перетворене у акціонерне товариство шляхом корпоратизації. Перетворення є одним із видів реорганізації як припинення юридичної особи з правонаступництвом (ст. 106 ЦК України). Перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходить усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи (ст. 108 ЦК України). Згідно зі ст. 85 Господарського кодексу України, господарське товариство є власником: майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом. Враховуючи те, що в процесі корпоратизації має місце реорганізація державного підприємства на акціонерне товариство, а останнє завжди є власником майна, то відбувається й перетворення об`єкту права власності - замість майна державного підприємства, власником якого була держава, їй належатимуть акції акціонерного товариства, сумарна вартість яких становить вартість того ж майна, з якого було сформовано статутний капітал;
- висновок суду про те що передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства не відповідає обставинам справи та діючому законодавству України;
- суд помилково пов`язав між собою процеси та поняття приватизації та корпоратизації, які не є тотожними та різними за своєю правовою природою та регулюються різними законодавчими актами, не врахувавши положення п.3 ст.1 ЗУ «Про акціонерні товариства» особливості, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна», п.22 ч.1 ст.1 чинного Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», ч.1 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств»;
- не обґрунтованим також апелянт вважає висновок суду про те що державне майно, передане Державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються в власності Держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю оскільки судом не було враховано, положення статуту, які прямо закріплюють, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Положення цього статуту не містили жодних обмежень щодо правового режиму майна, переданого до статутного капіталу Товариства, як на час передачі майна до статутного капіталу, так і на час вчинення Нотаріусом державної реєстрації права власності Товариства на це майно, про що свідчать встановлені у справі обставини;
- держава як власник майна не була позбавлена можливості створюючи юридичну особу та передаючи їй певне майно, визначити його правовий режим та / або встановити умови щодо користування та розпорядження цим майном. Так, вказане право було нею реалізоване шляхом видання двох окремих наказів Міністерства інфраструктури України, які визначили яке майно передається у господарське відання, а яке як внесок у статутний капітал у власність Товариства;
- при вирішенні справи судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема, до спірних правовідносин судом застосовано ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», в редакції цього закону 2017 року, за якою господарські організації, створені на базі об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, до виключення їх з переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчиняти дії стосовно майна, переданого до їх статутного фонду, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо В той же час, Законом № 2896-IX від 06.02.2023 ч.9 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» було доповнено абзацом наступного змісту: «Нерухоме майно об`єктів державної власності, включених до Переліку державних підприємств, що не підлягають приватизації, але можуть бути перетворені в господарські товариства, може бути передане до статутного капіталу господарських товариств, створених на базі таких підприємств»;
- суд не врахував, що Верховною Радою прийнято 22.02.2024 Закон України № 3587-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління», яким також внесені зміни до частини дев`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», в якій визначено, що - майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу його дочірнього підприємства або господарського товариства, більше 50 відсотків акцій (часток) якого належать господарському товариству, єдиним акціонером (учасником) якого є держава, чи набуте зазначеним господарським товариством або дочірнім підприємством у процесі господарської діяльності, є власністю такого господарського товариства або дочірнього підприємства відповідно, крім випадків, визначених законом;
- суд не врахував положення п. 21 ст. 17 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», яким вносяться зміни у ст. 18 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», зокрема вказану статтю доповнено пунктами 32 такого змісту: "32. Положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом.";
- прокурором не вірно визначені сторони спірних правовідносин та обрано неефективний спосіб захисту.

Правова позиція щодо апеляційної скарги прокурора

У своєму відзиві на апеляційну скаргу прокурор з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що:
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №917/1212/21 для забезпечення єдності судової практики щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації виснувала, що Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100% акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю. У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю. Отже, передане державою до статутного фонду АТ «Укрпошта» майно не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для державного майна. Аналогічні правові позиції щодо правового режиму державного майна, переданого утворюваним державою акціонерним товариствам, викладені у постанові Вищого господарського суду України від 30.11.2017 у справі №21/44, постановах Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 924/1430/20, від 12.10.2021 у справі № 924/1431/20, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №917/1212/21;
- питання зміни форми права власності спірного нерухомого майна не погоджувалося ані з Міністерством інфраструктури України, ані з Фондом державного майна України;
- відповідач не враховує релевантну практику Верховного Суду в аналогічних спорах;
- щодо суб`єктного складу у справі апелянт в апеляційній скарзі не навів жодного аргументу та доказів на підтвердження того, що Міністерством розвитку громад та територій України приймалися будь-які рішення щодо зміни форми власності спірного майна з державної на приватну;
- обраний прокурором спосіб захисту порушеного права є належним та відповідає положенням ст. 388 ЦК України.

Правова позиція щодо апеляційної скарги позивача - Міністерства розвитку громад та територій України

У заяві «Щодо апеляційної скарги» від 03.02.2026 Міністерство просить врахувати, таке:
- судом першої інстанції не надано правової оцінки предмету спору у цій справі з урахуванням положень статей 387 та 388 ЦК України, адже власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для задоволення віндикаційного позову необхідна сукупність трьох умов: позивач є власником майна; відповідач фактично володіє майном; володіння є незаконним, тобто майно вибуло з володіння власника поза його волею. Згідно з частиною першою статті 108 ЦК України, у разі перетворення юридичної особи до нової переходять усі майнові права та обов`язки попередньої юридичної особи. Тобто передача майна до статутного капіталу АТ «Укрпошта» під час корпоратизації та перетворення УДПП «Укрпошта» не може вважатись фактом вибуття спірного майна з володіння Держави поза її волею;
- Міністерство вважає, що ураховуючи норми чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, можна стверджувати про те, що в процесі корпоратизації відбувається зміна власника майна із одночасною зміною об`єкта права власності - власником майна, що належало державі стає товариство, а держава стає власником пакета акцій, що становить відсоток статутного капіталу товариства. Таким чином, за рахунок майна, що формує статутний капітал державних підприємств, перетворених в процесі корпоратизації в товариства, державі належать корпоративні права у вигляді відсотку статутного капіталу товариства; 
- в рішенні суду першої інстанції не встановлено протиправність чи нечинність наказу Міністерства від 05.07.2017 № 240, яким затверджено Акт передавання майна до статутного капіталу АТ «Укрпошта», а отже Міністерство діяло в межах та у спосіб визначених та встановлених нормами законодавства. Згідно з частиною першою статті 108 ЦК України, у разі перетворення юридичної особи до нової переходять усі майнові права та обов`язки попередньої юридичної особи. Тобто передача майна до статутного капіталу АТ «Укрпошта» під час корпоратизації та перетворення УДПП «Укрпошта» не може вважатись фактом вибуття спірного майна з володіння Держави поза її волею; 
- під час корпоратизації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в АТ «Укрпошта», відбулося включення майна до складу статутного капіталу акціонерного товариства, а не приватизація державного майна, оскільки відчуження спірного майна не відбулося.

Правова позиція щодо апеляційної скарги третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України

Фонд державного майна України, який ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 19.06.2025 був залучений до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Буравльов С.І., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 постановлено витребувати у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи 927/619/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.
17.12.2025 матеріали справи надійшли до апеляційного суду. 
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.01.2026. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України в письмовій формі до 12.01.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.01.2026 (включно). Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.
Розгляд справи відкладався, зокрема до 09.03.2026.

Явка представників учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні 09.03.2026 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник позивача та прокуратури в судовому засіданні 09.03.2026 заперечили проти доводів апелянта та просили відмовити в задоволенні його апеляційної скарги.
В судове засідання 09.03.2026 представник третьої особи не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином в електронному кабінеті, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку. 

Розгляд клопотань 

В судовому засіданні 09.03.2026 апелянт відмовився від свого клопотання про долучення доказів, яке ним подано 12.01.2026.
Протокольною ухвалою суду від 09.03.2026 залишено це клопотання без розгляду. 

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення скасувати.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції встановлено таке.
Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» створене у липні 1998 року згідно з Програмою реструктуризації Укрпошти, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.01.1998 №1, шляхом реорганізації Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УОПЗ «Укрпошта»), створеного за рішенням Кабінету Міністрів України від 02.02.1994 як окрема державна структура у результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок).
Наказом Державного комітету зв`язку України від 15.06.1998 №93 УОПЗ «Укрпошта» реорганізоване шляхом його перетворення в Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта»).
07.09.2005 проведено державну реєстрацію змін до статуту УДППЗ «Укрпошта». За преамбулою статуту УДППЗ «Укрпошта» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.09.2004 №684-р «Про затвердження переліку підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінтрансзв`язку» належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України - орган управління майном (УДППЗ «Укрпошта»).
Згідно з п. 4.1 статуту УДППЗ «Укрпошта» майно підприємства складається з основних фондів, обігових коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у балансі підприємства і належать йому на правах господарського відання.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.05.2007 САВ № 233404, виданого Виконкомом Староборовицької сільської ради, на підставі рішення виконавчого комітету від 21.03.2007 №12, зареєстроване право державної власності Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" на нежитлову будівлю, відділення зв`язку з прибудовою, А, а-1, 37,7 кв.м.; сарай, Б-1, 12,7 кв.м., розташоване за адресою: Чернігівська обл., Щорський район, с. Старі Боровичі, вул. Щорса, буд.40 (далі в тексті - спірне майно).
У п. 1 рішення виконавчого комітету Староборовицької сільської ради від 21.03.2007 №12, зазначено, що спірне майно належить державі в особі Верховної Ради України Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (далі - УДППЗ "Укрпошта") з правом повного господарського відання.
Спірне майно зареєстроване за державою в особі УДППЗ "Укрпошта" за реєстраційним номером 18804124, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.05.2007 № 14507187.
07.09.2005 проведено державну реєстрацію змін до Статуту УДППЗ "Укрпошта", згідно з преамбулою якого УДППЗ "Укрпошта" (далі - Підприємство) є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності та згідно з розпорядженням КМУ від 28.09.2004 № 684-р передане до сфери управління Міністерства транспорту і зв`язку України. 
Підприємство створене Державним комітетом зв`язку України шляхом реорганізації Українського державного об`єднання поштового зв`язку "Укрпошта", а також підприємств, що входили до його складу, і є їх правонаступником.
Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 № 1085/2010 Міністерство транспорту та зв`язку України реорганізоване в Міністерство інфраструктури України.
За п. 5 Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.
Згідно з розпорядженням від 17.07.2015 № 728-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства інфраструктури України щодо перетворення УДППЗ "Укрпошта" (ЄДРПОУ 21560045), м. Київ, вул. Хрещатик, 22, у Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", 100 % акцій якого належать державі та не підлягають відчуженню, за умови збереження попереднього профілю діяльності підприємств. 
16.02.2017 Міністерством інфраструктури України виданий наказ № 56 "Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в результаті його перетворення в Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", та створення Публічного акціонерного товариства "Укрпошта", 100 % акцій якого належить державі (п. 2 наказу). 
У п. 3 цього наказу визначено, що Публічне акціонерне товариство "Укрпошта" (далі - ПАТ "Укрпошта") є правонаступником УДППЗ "Укрпошта", затверджений Статут ПАТ "Укрпошта".
01.03.2017 проведено державну реєстрацію ПАТ "Укрпошта", код ЄДРПОУ 21560045, як юридичної особи, що утворилося в результаті перетворення УДППЗ "Укрпошта", з одночасним внесенням запису про припинення УДППЗ "Укрпошта".
Наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 № 240 затверджений акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта", що є правонаступником УДППЗ "Укрпошта" (посвідчений нотаріально 05.07.2017 за номером 2341, 2342), відповідно до якого Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ "Укрпошта" прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками. Загальна вартість майна, переданого як внесок до статутного фонду ПАТ "Укрпошта" складає 6518597000 грн.
Згідно з переліком об`єктів нерухомого майна, яке обліковувалось на балансі Чернігівської дирекції УДППЗ "Укрпошта" та передалося до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" (додаток № 45 до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта", посвідченого нотаріально 05.07.2017), серед іншого передано: нежитлове приміщення, відділення поштового зв`язку, за адресою: вул. Щорса, 40, с. Старі Боровичі, Щорського району, Чернігівської області (інвентарний номер 8068, спірне майно).
28.02.2018 державним реєстратором Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради зареєстроване право приватної власності ПАТ "Укрпошта" на нежитлове приміщення, відділення поштового зв`язку площею 37,7 кв. м., за адресою: Чернігівська область, Сосницький район, с. Старі Боровичі, вул. Щорса, 40, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1499059374258).
Реєстраційні дії вчинені на підставі наступних документів: акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 240; наказу Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 № 240; додатку до акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017 № 45; наказу Міністерства інфраструктури України від 16.02.2017 № 56; свідоцтва про право власності, виданого 10.058.2007 Староборовицькою сільською радою.
Впродовж 2017-2021 років відповідач змінював організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, а в подальшому на Акціонерне товариство «Укрпошта», що підтверджується відповідними редакціями статутів товариства, в той же час п. 4.1 кожної із редакцій статуту було передбачено, що засновником і єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерство інфраструктури України.
Пунктами 5.4, 5.5 статутів АТ «Укрпошта» визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства. Майно, що є державною власністю і надане товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2022 №1343 перейменовано Міністерство інфраструктури на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2024 №1028 перейменовано Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України на Міністерство розвитку громад та територій України.
Мотивуючи позов, прокурор зазначив, що реєстрація права приватної власності на спірне нерухоме майно за відповідачем є такою, що суперечить вимогам закону, а вибуття цього майна з державної власності порушує інтереси держави в сфері реалізації прав власника щодо володіння, користування та розпорядження таким майном.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції 

За результатами апеляційного перегляду справи колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженого рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави у справі

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 1 та 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абз. 1-4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла наступних висновків. 
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
А отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Отже, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
У позові прокурор зазначив, що відповідач утворений Міністерством інфраструктури України (перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України). Єдиними засновником та акціонером АТ «Укрпошта» є держава в особі Міністерства інфраструктури України (перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України).  
Як вже зазначено, за доводами прокурора, позивач є власником спірного майна, яке вибуло поза його волі з державного володіння, тоді як безпідставна зміна правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації. Прокурор у позові також вказує на те, що із державної власності незаконно вибуло нерухоме майно вартістю понад 51 млн. грн, на підтвердження чого надав суду довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 04.10.2024, сформовану на сайті ФДМУ.
На переконання прокурора, порушення законодавства у розпорядженні майном, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, загрожує національному суверенітету та завдає шкоди інтересам держави, а тому у спірних правовідносинах наявний як державний, так і суспільний інтерес. 
Управління об`єктами державної власності відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до положень статті 4 вказаного Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління). 
Відповідно до Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 №1400) (далі - Положення) Міністерство розвитку громад та територій України (Мінрозвитку) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мінрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері автомобільного, залізничного, морського та внутрішнього водного транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, туризму та курортів (крім здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів), мультимодальних перевезень, захисту критичної інфраструктури у секторах, за які відповідальне, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, залізничного, морського та внутрішнього водного транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на авіаційному, автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та внутрішньому водному транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на авіаційному, автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та внутрішньому водному транспорті. 
Основними завданнями Мінрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері автомобільного, залізничного, морського та внутрішнього водного транспорту, надання послуг поштового зв`язку (пункт 3 Положення). 
Згідно з п. 4 Положення Мінрозвитку відповідно до покладених на нього завдань організовує в межах повноважень, визначених законом, здійснення заходів загальної безпеки з питань запобігання можливим терористичним актам та актам незаконного втручання в діяльність транспорту (крім морського та внутрішнього водного транспорту), поштового зв`язку та інфраструктури, а також веде їх облік та проводить аналіз; 
забезпечує охорону та оборону в умовах надзвичайного стану та особливого періоду об`єктів державного значення національної транспортної системи, вирішує в межах компетенції питання щодо готовності функціонування поштового зв`язку в умовах надзвичайних ситуацій та надзвичайного стану; 
виконує відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності; 
бере участь у справах та діє у судах України, звертається з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також інтересів держави у випадках, передбачених законом. 
Тобто, на позивача як правонаступника Міністерства транспорту та зв`язку України були покладені повноваження власника спірного майна, яке, за твердженням прокурора, незаконно вибуло із державної власності, а тому органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є позивач.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Суд встановив, що прокурор звернувся з позовною заявою в інтересах держави в особі Мінрозвитку у зв`язку із невиконанням Міністерством своїх обов`язків із захисту інтересів держави у суді.
Відповідно до п. п. 1, 2 Положення про Міністерство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 №1400), Міністерство розвитку громад та територій України (Мінрозвитку) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері надання послуг поштового зв`язку. 
Згідно з підп. 55 п. 4 Положення Мінрозвитку відповідно до покладених на нього завдань виконує відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності.
Відповідно до п. 4.1 статутів відповідача (в редакціях, чинних протягом 2017-2021 років) засновником і єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерства інфраструктури України, яке надалі перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України.
Також суд встановив, що до вчинення дії з реєстрації спірного майна на праві приватної власності за відповідачем право власності на це нерухоме майно було зареєстроване за державою в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, яке згодом було реорганізовано в Міністерство розвитку громад та територій України.
Отже, саме на Міністерство розвитку громад та територій України як правонаступника
Міністерства транспорту та зв`язку України були покладені повноваження власника спірного майна, яке, за твердженням прокурора, незаконно вибуло із державної власності.
З урахуванням наведеного, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Міністерство розвитку громад та територій України.
Матеріали справи свідчать, що прокурор звертався до Міністерства листом №54-77-4756ВИХ-24 від 12.07.2024, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства під час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ «Укрпошта», а також просив повідомити про вжиті заходи з усунення цих порушень.
Тобто прокурор повідомив позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.
Міністерство у листі №13791/16/10-24 від 29.07.2024 повідомило прокурору, що не вбачає порушень прав та законних інтересів Міністерства, а тому підстави для вжиття заходів реагування відсутні.
Зважаючи на це, прокурор звернувся до суду із даним позовом з метою захисту інтересів держави в особі Міністерства, оскільки уповноважений на це орган не здійснив заходи захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Щодо належного суб`єктного складу сторін у справі 

Доводи апелянта у цій частині колегія відхиляє з таких підстав.
За визначенням ч. 2 ст. 45 ГПК України відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05.07.2022 у справі №910/6807/21, від 29.09.2022 у справі №910/12047/21.
Оскільки наразі право власності на нерухоме майно, що є предметом спору у справі, що розглядається, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав за відповідачем, відповідно, позов про витребування майна прокурором обґрунтовано заявлено до нього. 

Правова позиція суду апеляційної інстанції щодо позовних вимог

Предметом позову у справі, що розглядається, є витребування спірного майна у відповідача на користь позивача. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу.
Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.02.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України).
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, приводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
Віндикаційний позов є речовим позовом, який належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) із чужого незаконного володіння.
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
У разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
Згідно з ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до статті 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном (ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі ст. 22 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.
Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.
Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки - КМУ, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.
Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.
Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Правовий статус окремого суб`єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.
Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.
Колегія суддів враховує, що донедавна у спорах щодо майна, переданого державою до статутних фондів державних господарських товариств, які згодом були корпоратизовані, судова практика, в т. ч. визначена Верховним Судом, виходила з такого.
Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Отже, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.
Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.
За загальними правилами, установленими ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.
Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.
Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації, а за змістом частини 3 статті 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації.
Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.
Таким чином, зміна організаційно-правової форми підприємства приводить до автоматичної зміни форми державної власності нерухомого майна.
Крім того, згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.
Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.
Отже, до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.
Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25% їх статутного фонду закріплено і в ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».
А отже, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на такому самому праві господарського відання.
У свою чергу корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.
Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.
У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №917/1212/21. 
Здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», «Про приватизацію державного майна» стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств», Законів України «Про холдингові компанії в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.
За змістом ст. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України.
Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений ГК України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.
Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону.
Законом можуть бути визначені також інші підстави зміни правового режиму майна суб`єкта господарювання (ч. 2, 3 та 5 ст. 145 ГК України).
Верховний Суд неодноразово викладав позицію щодо застосування норм ч. 3 ст. 86, ч. 2-4 ст. 145 ГК України у правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданим до статутного фонду державного підприємства.
За висновками Верховного Суду, проведення корпоратизації державного підприємства у акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №920/1077/16, від 28.03.2018 у справі №925/792/17, від 08.05.2018 у справі №925/875/17, від 22.05.2018 у справі №915/1021/16, від 30.05.2018 у справі №915/825/16, від 05.07.2018 у справі №915/826/16, від 11.10.2018 у справі №906/916/16, від 06.11.2018 у справі №925/473/17, від 20.03.2019 у справі №927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах №923/197/18 і №923/576/18, від 01.10.2020 у справах №924/647/18, №912/1672/18, від 18.03.2021у справі №924/592/20).
За висновком суду першої інстанції, акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності відповідача на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого на законних підставах у відповідача виникло право приватної власності на відповідне майно, а тому, оскільки спірне майно перебувало у володінні Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» на праві господарського відання, відповідач як юридична особа, створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до ч. 2 ст. 108 ЦК України набув не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та ч. 3 ст. 86, ч. 2-4 ст. 145 ГК (у відповідній редакції).
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постановах від 04.02.2025 у справі №917/2033/21 та від 19.02.2025 у справі №917/453/22, суд першої інстанції дійшов висновку, що державну реєстрацію права приватної власності за відповідачем здійснено за відсутності належних правових підстав.
Колегія суддів враховує сталість наведеної вище судової практики.
Разом з тим, з часом почало змінюватись саме правове регулювання відповідних правовідносин.
Так, 8.03.2024 набрав чинності Закон України від 22.02.2024 №3587-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління», яким, серед іншого, було викладено у новій редакції ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», зокрема, доповнено її положеннями про те, що майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу його дочірнього підприємства або господарського товариства, більше 50 відсотків акцій (часток) якого належать господарському товариству, єдиним акціонером (учасником) якого є держава, чи набуте зазначеним господарським товариством або дочірнім підприємством у процесі господарської діяльності, є власністю такого господарського товариства або дочірнього підприємства відповідно, крім випадків, визначених законом. Відчуження, обтяження, передача у користування, у тому числі застава, іпотека, оренда, лізинг майна, що є власністю господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, здійснюється з урахуванням обмежень, установлених його статутом та законодавством.
Згодом 09.01.2025 Верховна Рада прийняла Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» №4196-IX (далі - Закон №4196-ІХ), який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводився в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності. 
Відповідно до ч. 5 ст. 94 Конституції України закон України набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Закону України від 10.02.2010 № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» (зі змінами та доповненнями) підписані Президентом України закони публікуються в газеті «Голос України» та у Відомостях Верховної Ради України, а також розміщуються на офіційному вебсайті Верховної Ради. Публікація законів та інших актів Верховної Ради у цих офіційних друкованих виданнях є офіційним оприлюдненням.
Публікація Закону №4196-IX відбулась 27.02.2025, тобто з 28.02.2025 Закон №4196-IX набрав чинності і з 28.08.2025 був введений в дію.
Положеннями п. 21 ст. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону №4196-IX унормовані зміни, внесені до Закону України «Про управління об`єктами державної власності», зокрема, абзац 3 ч. 9 ст. 11 викладено у такій редакції: «Майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, належить таким господарському товариству або юридичній особі на праві власності, крім випадків, визначених законом». 
Статтю 18 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про управління об`єктами державної власності» доповнено, зокрема, пунктом 3-2 такого змісту:
« 3-2. Положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом.». 
Також Законом № 4196-ІХ статтю 3 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» доповнено частиною 8, згідно з якою дія цього Закону (який регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, в т. ч. визначає порядок і способи такої приватизації) не поширюється на внесення державного або комунального майна до статутного капіталу господарського товариства, в результаті чого держава або територіальна громада набуває право власності на акції (частку) у статутному капіталі такого господарського товариства, крім випадків перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації.
Зміст наведених норм свідчить, що вони істотно змінили регулювання правовідносин, що досліджувались вище.
Беручи це до уваги, апеляційний суд водночас зважає і на таке.
За ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина 1 ст. 58 Конституції України) (абз. 1-4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп/1997. 
Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. (речення 1-3 абз. 5 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 №4-зп/1997). 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци 2, 3 пункту 2 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзаци 3, 4 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/1999. 
Нові норми, введені Законом №4196-IX, не є такими, що пом`якшують або скасовують відповідальність фізичних чи юридичних осіб.
На думку колегії суддів, ці норми не є і такими, що встановлюють їх зворотну дію в часі. Адже Верховна Рада і не ставила перед собою такого завдання.
Як вбачається з Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про особливості регулювання підприємницької діяльності окремих видів юридичних осіб та їх об`єднань у перехідний період», законодавець, врахувавши потребу невідкладного виконання Верховною Радою України свого обов`язку із забезпечення «якості закону», який у свою чергу полягає в тому, щоб він [закон] був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бейелер проти Італії", [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I), водночас також враховував, що у 2015 році Організацією економічного співробітництва та розвитку були опубліковані Керівні принципи OECP щодо корпоративного врядування на підприємствах державної форми власності. Зазначені Керівні принципи ОЕСР з корпоративного управління юридичними особами, що контролюються державою, зокрема, визначають, що: а) органи державної влади повинні спростити і стандартизувати організаційно-правові форми діяльності юридичних осіб, що контролюються державою. Необхідно, щоб практика діяльності таких юридичних осіб відповідала загальноприйнятим корпоративним нормам; б) держава повинна дозволити контрольованим нею юридичним особам бути повністю автономними в їх операційній діяльності на досягнення визначених цілей та має утримуватися від втручання в їх управління; в) держава повинна дозволити наглядовим радам виконувати їхні функції та має поважати їхню незалежність та ін. Вищезазначене цілковито свідчить про необхідність комплексного врегулювання проблеми правового статусу підприємств, а також майнової основи забезпечення підприємницької діяльності.
З цією метою проект Закону України про особливості регулювання підприємницької діяльності окремих видів юридичних осіб та їх об`єднань у перехідний період (далі - проект Закону) передбачає, серед іншого, і заміну квазіречових прав «право господарського відання» та «право оперативного управління» на зрозумілі та передбачувані приватноправові конструкції користування (оренди) та управління чужим майном; - імплементацію у чинне цивільне законодавство України ефективних і ринкових механізмів контролю за володінням та управлінням об`єктами права державної та комунальної власності з боку новоутворених товариств і установ. 
Згідно з розділом 2 пояснювальної записки «Цілі й завдання прийняття законопроекту» зміни, передбачені проектом Закону України про особливості регулювання підприємницької діяльності окремих видів юридичних осіб та їх об`єднань у перехідний період, спрямовані на удосконалення корпоративного управління в юридичних особах, заснованих на державній і комунальній власності, на підвищення інвестиційної привабливості країни, запровадження ефективних механізмів контролю за використанням об`єктів державної та комунальної власності, а також на усунення суперечностей між Цивільним кодексом України та актами спеціального законодавства.
У Висновку щодо проекту Закону про особливості регулювання підприємницької діяльності окремих видів юридичних осіб та їх об`єднань у перехідний період, наданому Комітетом Верховної Ради з питань інтеграції України до Європейського Союзу, вказано, що предмет правового регулювання законопроєкту охоплюється положеннями Глави 13 «Законодавство про заснування та діяльність компаній, корпоративне управління, бухгалтерський облік та аудит» Розділу V «Економічне та галузеве співробітництво» та Додатку XXXVІ Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про асоціацію). Правовідносини, які є предметом правового регулювання законопроєкту, в Європейському Союзі регулюються: Керівними принципами ОЕСР щодо корпоративного управління на підприємствах державної форми власності (редакція 2015 року) (далі - Керівні принципи); Рекомендацією Комісії про визначення мікро- малих та середніх підприємств від 6 травня 2003 року (Official Journal L 124, 20.5.2003, p.36-41) (далі - Рекомендація Комісії).
За результатами правового аналізу проекту Закону щодо його відповідності acquis ЄС та Угоді про асоціацію слід зазначити таке. Згідно з положеннями статті 387 Угоди про асоціацію, визнаючи важливість комплексного застосування ефективних правил та методики у сферах законодавства щодо заснування та діяльності компаній, корпоративного управління, а також щодо бухгалтерського обліку та аудиту, з метою створення повноцінно функціонуючої ринкової економіки та задля стимулювання торгівлі, Сторони домовилися співробітничати, зокрема, з питань подальшого розвитку політики корпоративного управління відповідно до міжнародних стандартів, а також поступового наближення до правил та рекомендацій ЄС у цій сфері згідно з Принципами ОЕСР щодо корпоративного управління, що зазначені в Додатку XXXVІ до цієї Угоди. Керівними принципами, зокрема, в пунктах В та С анотації до Глави І «Засади державної форми власності» визначено, що держава повинна сформувати політику власності. Ця політика, між іншим, має визначати загальні засади державної форми власності, функцію держави в структурі управління державними підприємствами (ДП), яким чином держава реалізовуватиме політику власності, а також відповідні функції та обов`язки державних структур, залучених до реалізації політики власності. Політика щодо власності повинна бути об`єктом відповідних процедур політичної підзвітності та бути оприлюдненою для загалу громадськості. Держава повинна з певною періодичністю виконувати аналіз своєї політики власності. Запропоновані законопроєктом зміни до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» узгоджуються з зазначеними положеннями Керівних принципів.
Додатково Комітет визнав за необхідне зазначити, що в частині першій статті 282 Угоди про асоціацію встановлено, що сторони створюють та підтримують ефективне та передбачуване законодавче середовище для суб`єктів господарської діяльності, що займаються бізнесом на своїй території, особливо для малих, при цьому належним чином враховуючи вимоги правової визначеності та пропорційності.
А отже, на думку колегії, прийнявши Закон №4196-IX, законодавець врегулював питання щодо права власності на майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство. Тобто новою нормою Верховна Рада чітко і неоднозначно встановила правовий статус такого майна з моменту набрання чинності Законом № 4196-ІХ, усунувши певні суперечності і змінивши попередні правові підходи у визначенні юридичного стану такого майна, які базувалися не на прямій нормі закону, а радше на умовиводах і висновках судових інстанцій.
При цьому Закон №4196-IX містить цілком ясну для розуміння вказівку про те, що положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (з урахуванням пункту 3-2 ст. 18 його Прикінцевих положень) щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом. 
Наявність можливих виключень, що передбачені наведеною вище нормою, апеляційний суд не встановив.
Підсумовуючи, колегія суддів відзначає таке.
Суд першої інстанції належним чином не врахував зміни у законодавстві, які почалися з прийняття згаданого вище Закону України від 22.02.2024 №3587-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління», не проаналізував наслідки набуття чинності Законом №4196-IX станом на день ухвалення судового рішення та відповідні перетворення у правовому регулюванні спірних правовідносин.
Беручи до уваги все наведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що реєстрація відповідачем права власності на спірне майно станом на момент ухвалення судового рішення не порушує інтересів держави, відповідає положенням Закону України «Про управління об`єктами державної власності» у редакції Закону №4196-IX, а тому підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння відсутні, як і відсутні підстави для задоволення такого позову. 
З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції не надає оцінки доводам відповідача про порушення права на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Спірне майно внесене до статутного капіталу Товариства відноситься до основних фондів, а його вартість ураховується у вартості пасивів Товариства, яка є базою для визначення розміру статутного капіталі та визначення як кількості акцій, так і їх номінальної вартості. Задоволення позову прокурора і витребування спірного майна фактично призвело б до зменшення розміру статутного капіталу Товариства, а отже - і до необхідності документального коригування його вартості, а також кількості емітованих акцій Товариства чи їх номінальної вартості. Водночас вирішення таких питань чинне законодавство, у т. ч. і Закон України «Про акціонерні товариства», відносить до виключної компетенції вищих керівних органів Товариства, передбачаючи чітке дотримання встановлених нормативними актами процедур, ухвалення відповідних управлінських рішень тощо. Тому, на думку суду, задоволення вимог прокурора призвело б до надмірного і невиправданого втручання в господарську діяльність Товариства.
Додатково колегія суддів відзначає, що висновки суду щодо позовної давності Товариство в апеляційній скарзі не оскаржує, а тому апеляційний суд здійснює апеляційний перегляд справи у встановлених ст. 269 ГПК України межах (у межах доводів та вимог апеляційної скарги).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, помилкове застосування норм матеріального права, тому оскаржене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 

Судові витрати

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід розподілити згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення Господарського суду Чернігівської області від 10.11.2025 у справі №927/619/25 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910114, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) на користь Акціонерного товариства «Укрпошта» (код ЄДРПОУ 21560045, вул. Хрещатик, 22, м. Київ, 01001) 25 305,41 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Видачу наказу доручити Господарського суду Чернігівської області. 
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено та підписано, - 08.04.2026.

Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді С.І. Буравльов

О.О. Євсіков