Справа № 452/4704/24 Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3725/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника ОСОБА_1 – Шали Р.М.,
представника ОСОБА_2 – Цап А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:

в грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 18 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, укладення якого підтверджується розпискою ОСОБА_1 , відповідно до умов якої ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 19 400 доларів США під 7% місячних. З дня укладення договору позики ОСОБА_1 сплатила їй лише 7000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками. 09 вересня 2024 року позивачка звернулась до відповідачки з письмовою вимогою про повернення позики, однак поштове відправлення не було вручене ОСОБА_1 у зв`язку з з закінченням строку його зберігання. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 165 854,00 доларів США, що за офіційним курсом становить 6 922 745,96 грн. за договором позики та понесені судові витрати..
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 57 217 доларів США, з яких 19 400 доларів США – сума боргу, 37 817 доларів США – проценти за користування позикою.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5223,30 грн. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що оскільки строк повернення позики розпискою від 18 липня 2015 року не встановлений, тому право ОСОБА_2 вимагати повернення позичених коштів виникло вже наступного дня після складення розписки, тобто 19 липня 2015 року. Вказує, що відповідно до п.1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. На думку апелянта, перебіг передбаченого законом трирічного строку позовної давності, впродовж якого ОСОБА_2 могла звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення позики та процентів за користування позикою закінчився 20.08.2018 року, відтак ОСОБА_2 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 – Цап А.Р. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що між сторонами виникли відносини з повернення коштів за договором позики (борговою розпискою), і оскільки позичальник ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_2 повернути позичені кошти та проценти за користування позиченими коштами протягом місячного стоку такі не повернула, дійшов висновку про те, що позичені кошти та проценти за користування кредитними коштами, нараховані в межах строку позовної давності, підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено, що 18 липня 2015 року ОСОБА_1 написала розписку про те, що позичила у ОСОБА_2 19400.00 дол. США під 7% місячних. 
Також в розписці зазначено про те, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути борг в сумі 19 400 доларів США в разі неповернення боргу ОСОБА_1 .
10 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення позики, яку направлено цінним листом з описом вкладення на адресу відповідачки: АДРЕСА_1 , проте 26 вересня 2024 року поштове відправлення повернуто відправнику з відміткою «за закінченням строку зберігання».
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
З приписів статті 207 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Згідно із вимогами частин першої, другої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).
Грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
З врахуванням частини другої статті 1047 ЦК України суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що написання 18 липня 2015 року ОСОБА_1 розписки про отримання у ОСОБА_2 у позику 19400.00 дол. США під 7% місячних, беззаперечно свідчить про укладення між ними договору позики. 
Розписка недійсною в судовому порядку не визнавалася, є чинною.
Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_1 не заперечувала написання нею розписки, не заперечувала отримання в позику коштів, частково сплатила кошти за розпискою в сумі 7000.00 дол. США, у письмових поясненнях відповідач підтвердила отримання коштів від ОСОБА_2 . 
Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли інші правовідносини, окрім як відносини з позики, оскільки зі змісту розписки від 18 липня 2015 року безспірно вбачається, щоОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 19400.00 дол. США під 7% місячних
Тому, досліджуючи розписку від 18 липня 2015 року, написану ОСОБА_1 , суд дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносин саме з договору позики.
А відтак, ввстановивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, позичальник ОСОБА_1 на вимогу позикодавця ОСОБА_2 протягом одного місяця з дня пред`явлення вимоги отримані в позику кошти не повернула, не сплатила процентів за користування позиченими коштами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки заборгованості за договором позики.
Наявність у ОСОБА_2 оригіналу боргового документу, а саме, розписки ОСОБА_1 від 18 липня 2015 року, свідчить про невиконання позичальником зобов`язання про повернення позичених коштів, що передбачений статтею 1049 ЦК України. 
Розписка від 18 липня 2015 року передбачає обов`язок сплати позичальником 7% місячних за користування позиченими коштами.
Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, ЦК передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Оскільки право позикодавця ОСОБА_2 на отримання від позичальника ОСОБА_1 процентів за користування позиченими коштами в розмірі 7% місячних передбачено розпискою від 18 липня 2015 року, нарахування їх позивачем є правомірним.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , її представник в суді першої інстанції заявляли про пропуск позивачем строку позовної давності, просили застосувати наслідки його спливу, аналогічними є й доводи апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на таке. 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Водночас, оскільки розписка не містить строку повернення коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що борг має бути повернений у порядку та у строки встановлені частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позичених коштів та процентів за користування кредитними коштами та, врахувавши направлення позивачкою в порядку статті 1049 ЦК України відповідачці вимоги 10 вересня 2024 року і звернення з позовом 20 грудня 2024 року, суд правильно встановив, що позивачка строк позовної давності не пропустила.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 16 січня 2025 року у справі № 754/15599/19.
Правова природа процентів така, що враховуючи положення частини першої статті 261, частини першої статті 1048 ЦК України, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу по процентах починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку зі сплати чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (Постанова ВС від 19 квітня 2023 року у справі №755/7216/21).
В постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Отже, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Оскільки в розписці (договорі позики) від 18 липня 2015 року сторонами не погоджено строк надання позики, з врахуванням того, що позивач 10 вересня 2024 року пред`явила до відповідача вимогу про повернення позичених коштів та 20 грудня 2024 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягають стягненню нараховані проценти за користування позикою за період з 20 грудня 2021 року по 10 вересня 2024 року (дату пред`явлення до позичальника вимоги) (19400 доларів США х 7% х 33 місяці = 44814 доларів США).
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач просила стягнути з відповідача проценти за користування позикою з урахуванням сплачених відповідачем 7000 доларів США, то позовні вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню частково, а саме стягненню з відповідача 37 817 доларів США (44814 – 7000 = 37817).
Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, що свідчить про те, що вона погодилася з такими висновками суду і зі стягнутою на її користь судом сумою заборгованості.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25.02.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк