ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09 березня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 727/10461/25
провадження № 22-ц/822/384/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О. Г. 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та заяви про зустрічне забезпечення
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту.
Просила суд звільнити з-під арешту та скасувати обтяження нерухомого майна шляхом виключення з Державного реєстру речових прав відомостей про арешт нерухомого майна, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1 . накладеного на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці про забезпечення позову справа №727/10432/14-ц, провадження №2/727/2657 від 15 грудня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області Лукащук Н. С. (номер запису про обтяження 8111627 (спеціальний розділ) від 17 грудня 2014 року).
Позов обгрунтовувала тим, що 03 вересня 2007 року між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_5 (Позичальник) було укладено кредитний договір №014/0009/82/41641, на забезпечення виконання умов якого, 03 вересня 2007 року між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 2011/0009/22027, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру номер один, що знаходиться на АДРЕСА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 жовтня 2014 року у справі №727/12027/ 13-ц було задоволено позов ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та стягнуто на його користь з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №014/0009/82/41641 від 03 вересня 2007 року у розмірі 2 234 226 гривень 16 копійок, а також судові витрати. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі №727/10432/14-ц було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики, заявленого до ОСОБА_3 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 в межах суми платежу у розмірі 235 377 гривень 15 копійок.
На підставі цієї ухвали, Реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області було накладено обтяження на вказану вище квартиру, номер запису про обтяження 8111627.
Вказувала, що внаслідок неодноразового відступлення прав вимоги на підставі відповідних договорів, право вимоги від ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» за кредитним договором №014/0009/82/41641 від 03 вересня 2007 року та договором іпотеки №011/0009/22027 від 03 вересня 2007 року перейшло до АТ «КРИСТАЛ БАНК», а з 28 листопада 2022 року – до TOB «КРЕДІТ ПАРТНЕРС».
22 лютого 2023 року між TOB «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» та ОСОБА_6 було укладено договір відступлення права вимоги по вказаним вище договорам.
22 лютого 2023 року між ОСОБА_6 (продавець, іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (покупець) на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого, остання набула у власність квартиру АДРЕСА_3 .
Стверджувала, що під час реєстрації права власності іпотекодержатель (продавець) та приватний нотаріус не повідомила позивачці про те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року на квартиру було накладено арешт.
Про існування вказаного обтяження на квартиру, позивачка дізналась 08 серпня 2025 року з інформаційної довідки № 438759826.
Зазначала, що сама по собі наявність обтяження накладеного ухвалою суду про забезпечення позову не була перешкодою для реєстрації права власності на дане майно, оскільки квартира була реалізована як предмет іпотеки (в порядку статті 38 ЗУ «Про іпотеку»). Квартира була передана в іпотеку раніше (2007 рік), ніж був накладений на неї арешт ухвалою суду (2014 рік), відповідно іпотека має вищий пріоритет над іншими обтяженнями, які були накладені пізніше.
Також вказувала, що жодних зобов`язань перед ОСОБА_2 позивачка не має, квартира, як предмет іпотеки, не забезпечувала виконання зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , відповідно ОСОБА_7 , як дійсний власник, не має обов`язку нести відповідальність за зобов`язаннями колишнього власника цієї квартири.
Проте наявність цього арешту позбавляє ОСОБА_1 можливості вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним їй нерухомим майном. 
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту відмовлено 
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами реальне виконання ним судового рішення, на підставі якого на майно позивача було накладено обтяження.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №51228056 та прийнято постанову про накладення арешту на майно, зокрема, щодо виконання виконавчого листа виданого Шевченківським районним судом міста Чернівці виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики в розмірі 235 377 гривень 15 копійок та судових витрати по сплаті судового збору в розмірі 2353 гривень 79 копійок, як і відсутні докази добровільного виконання боргових зобов`язань щодо вказаної квартири.
З огляду на наявність судового рішення, на підставі якого на користь ОСОБА_2 було накладено арешт на спірну квартиру в межах виконавчого провадження №51228056, а також враховуючи, що станом на день розгляду цієї справи зазначений арешт не знімався, та у зв`язку з невиконанням зобов`язання, яке виникло між відповідачками, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна, оскільки задоволення позову у даному випадку дозволить уникнути виконання рішення суду.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційну скаргу мотивовано невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактично встановленим обставинам справи.
Скаржниця погоджується із правильністю обставин, встановлених судом першої інстанції, однак вважає, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення статті 50 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, продаж предмета іпотеки відповідно до статті 38 цього Закону припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки.
Вважає, що оскільки позивачка, не є стороною зобов`язальних правовідносин, які виникли між відповідачками, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність доведення позивачем реального виконання нею рішення суду про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості по договору позики.
Також вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що предметом даного позову є обтяження накладені в межах виконавчого провадження №51228056, оскільки позивачка просить скасувати арешт накладений на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі 727/10432/14-ц.
Разом з тим, накладене обтяження на квартиру позивачки жодним чином не вплине на виконання рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 заборгованості із ОСОБА_3 , проте наявність цього арешту, навпаки позбавляє ОСОБА_1 можливості вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним їй нерухомим майном. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 у запереченні на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки стороною позивача не надано доказів виконання рішення, на підставі якого на майно боржника було накладено арешт.
Оскільки рішення суду не виконане, а заборгованість  ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договору позики не погашена, то задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення нерухомого майна з-під арешту може призвести до неможливості виконання рішення суд про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 .
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
03 вересня 2007 року між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/0009/82/41641, за умовами якого банк надавав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 71 400 доларів США строком до 02 вересня 2017 року зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом (а. с. 4 – 7).
В рахунок забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за вищевказаним кредитний договором, 03 вересня 2007 року між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 2011/0009/22027, відповідно до якого остання передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 7 – 10).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 жовтня 2014 року у справі № 727/12027/13-ц було задоволено позов ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та стягнуто на його користь солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №014/0009/82/41641 від 03 вересня 2007 року у розмірі 2 234 226 гривень 16 копійок, а також судові витрати (а. с. 11 – 15).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі №727/10432/14-ц задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики, заявленого до ОСОБА_3 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 в межах суми платежу у розмірі 235 377 гривень 15 копійок (а. с. 16).
На підставі вказаної вище ухвали 17 грудня 2014 року Реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області було накладено обтяження на квартиру АДРЕСА_3 , номер запису про обтяження 8111627 (спеціальний розділ), що підтверджується інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна номер 438759826 від 08 серпня 2025 року (а. с. 27).
28 листопада 2022 року між АТ «КРИСТАЛБАНК» та ТОВ «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки №011/0009/22027 від 03 вересня 2007 року (а. с. 17 – 18).
22 лютого 2023 року між TOB «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» та ОСОБА_6 було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами котрого до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за кредитним договором №014/0009/82/41641 від 03 вересня 2007 року, та всіма договорами, що його забезпечують у тому числі і за договором іпотеки № 011/0009/22027 від 03 вересня 2007 року, що укладений між ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ОСОБА_3 (а. с. 19 – 21).
22 лютого 2023 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким, остання набула у власність квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 24 – 25).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовільнити з наступних підстав..
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Враховуючи зазначене вище, а також з огляду на предмет та підстави позовної заяви, а також доводи апеляційної скарги, перед апеляційним судом у даній справі постало питання:
– про збереження чинності обтяження (арешту), зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно пізніше державної реєстрації іпотеки, після реалізації такого майна іпотекодержателем у позасудовому порядку, зокрема на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку»;
– чи є накладений на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі № 727/10432/14-ц арешт майна позивачки пропорційним його меті, зокрема з огляду на те, що остання набула це майно у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, вона не перебуває у зобов`язальних правовідносин із відповідачками, та не є боржником у спорі, на час вирішення якого й був накладений спірний арешт.
За обставин цієї справи, суд апеляцій інстанції дійшов висновку, що (1) позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки припиняє пізніші обтяження, натомість (2) збереження арешту після його правомірного відчуження новому власнику (не боржнику) є непропорційним втручанням у його права.

Щодо позовної вимоги про звільнення нерухомого майна з-під арешту накладеного на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі № 727/10432/14-ц
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом,на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц дійшла висновку, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Тобто, арешт, накладений для забезпечення позову про стягнення грошових коштів діє з метою гарантування права позивача задовольнити виконання такого рішення за рахунок майна на яке накладено арешт.
Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
В той же час, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частин шостої та сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом – у черговості їх державної реєстрації.
Як встановлено судом, арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі № 727/10432/14-ц було зареєстровано 17 грудня 2014 року, тобто після державної реєстрації іпотеки ВАТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» (03 вересня 2007 року).
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно із статті 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві у порядку передбаченому цим законом, за умови, що таке право передбачено договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) або на підставі рішення суду.
Судом встановлено, що позивачка набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2023 року, укладеного між нею та іпотекодержателем цього майна у порядку передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Отже, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що предмет іпотеки було реалізовано для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, а вартість предмета застави не перевищувала розмір заборгованості боржника перед іпотекодержателем.
Відповідно до статті 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах або продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 цього Закону припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Це правило не застосовується у разі придбання предмета іпотеки іпотекодавцем.
Зважаючи на той факт, що арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі № 727/10432/14-ц було зареєстровано 17 грудня 2014 року, тобто після державної реєстрації іпотеки ВАТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», права та вимоги ОСОБА_2 на нерухоме майно, що було предметом іпотеки припинилися.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 40 постанови № 922/3537/17 від 23 жовтня 2019 року дійшла висновку, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. Іпотека або арешт нерухомого майна, що накладається виконавцем у межах виконавчого провадження, мають ту ж саму мету. Тому іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.
Такі висновки щодо застосування норм матеріального права не ставляться Великою Палатою в залежність від обставин набуття права власності іпотекодержателем або інших обставин конкретної справи, а ґрунтуються виключно на аналізі приписів Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження» та безпідставно не були застосовані судом першої інстанції.
При цьому, судом першої інстанції безпідставно ототожнено наявність майнової вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та можливість задоволення такої вимоги за рахунок нерухомого майна, що було предметом іпотеки.
Отже, спростовуються висновки суду першої інстанції, щодо наявності у ОСОБА_2 матеріально-правового інтересу щодо нерухомого майна, після звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».
Щодо дотримання балансу інтересів та пропорційності втручання у право власності позивача
Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
За змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Разом з тим, статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша – виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга – міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя – міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У даній справі судами встановлено, що майно не перебуває в іпотеці, оскільки після реалізації саме цього іпотечного майна на підставі договору купівлі-продажу у порядку передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», внаслідок чого позивачка й набула право власності, таке майно перестало бути в іпотеці.
Згідно з інформацією із Єдиного державного реєстру судових рішень вказаний вище правочин, щодо придбання ОСОБА_1 цього майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оскаржували. 
Із заяв по суті справи також вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо квартири АДРЕСА_3 .
При цьому, вказана вище квартира не була предметом позовних вимог ОСОБА_2 у справі № 727/10432/14-ц щодо стягнення із ОСОБА_3 заборгованості по договору позики.
Нерухоме майно позивачка придбала у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому з огляду на положення Закону України «Про іпотеку» остання мала законні підстави сподіватися, що придбала спірне майно без будь-яких обтяжень.
Колегія суддів також враховує, що позивачка не перебуває зі сторонами у зобов`язальних правовідносинах, не була учасником справи №727/10432/14-ц, не є правонаступником будь-кого із них та не є стороною виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листів у справі № 727/10432/14-ц.
Отже, після набуття позивачкою права власності на квартиру у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, з огляду на відсутність у неї будь-яких боргових зобов`язань перед стягувачем у виконавчому провадженні №51228056, існування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про арешт квартири, яка вже не належить боржнику, покладає на нового власника надмірний і індивідуальний тягар.
Оскільки позивачка є добросовісним набувачем, а обтяження стосується виконання рішення суду іншими особами, подальше обмеження її права розпоряджатися своєю власністю не переслідує легітимної мети та становить непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відмовляючи у задоволенні позовних суд першої інстанції помилково виходив із того, що з огляду на наявність судового рішення, на підставі якого було накладено арешт на квартиру в межах виконавчого провадження №51228056, то відсутність доказів його виконання є достатньою підставою для відмови у позові про звільнення майна з-під арешту.
За обставин цієї справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що після звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» покупець такого майна набула право власності на нього вільним від обтяження накладеного на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі № 727/10432/14-ц. 
Натомість, збереження такого обтяження після законного переходу права власності до особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є непропорційним втручанням у її право на мирне володіння майном. Це порушує справедливий баланс між інтересами стягувача щодо виконання судового рішення у справі № 727/10432/14-ц та правом власності нового володільця, оскільки стягувач не може претендувати на задоволення своїх вимог за рахунок майна, яке на законних підставах вибуло з власності боржника.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість скасування арешту до повного виконання боргового зобов`язання між відповідачками, оскільки не врахував, що із правомірною зміною власника майна, подальше збереження такого обтяження втрачає правове підґрунтя та легітимну мету.
Такий висновок суд узгоджується із висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 18 січня 2023 року № 465/7143/20.
Також, близькими за змістом є висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у справі № 465/581/20 та від 15 квітня 2021 року у справі № 2-2002/11 (провадження № 61-15995св20).
Разом із цим, колегія суддів вважає, що позивачка заявляючи вимогу про звільнення майна з-під арешту поєднала її із вимогами і про скасування арешту, а також виключення відомостей про арешт з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зі змісту визначених підстав позову є очевидним те, що позивачка, намагається досягнути результату, за якого належне їй на праві власності нерухоме майно буде звільнене з-під арешту за рішенням суду.
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 серпня 2021 року у справі №149/2736/20 (провадження № 61-9025св21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21) вказала на те, що якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (пункт 31)).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що право позивачки підлягає судовому захисту за її позовом у спосіб звільнити з-під арешту нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_4 накладеного ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі №727/10432/14-ц (номер запису про обтяження 8111627 (спеціальний розділ) від 17 грудня 2014 року). 
Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 450/4271/19.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2025 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 .
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1  у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір за подання в паперовій формі позовної заяви у розмірі 1211 гривень 20 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 14 серпня 2025 року (а. с. 34).
За подання апеляційної скарги  ОСОБА_1  у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір у розмірі 1816 гривень 80 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією 12 січня 2026 року (а. с. 118).
За наслідками перегляду цієї справи у суді апеляційної інстанції позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.
З урахуванням викладеного, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1514 гривень ((1211,2 + 1816,8) / 2).
Також, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1514 гривень ((1211,2 + 1816,8) / 2).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 накладеного ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2014 року у справі №727/10432/14-ц (номер запису про обтяження 8111627 (спеціальний розділ) від 17 грудня 2014 року).
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1514 гривень.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1514 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 березня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді :       Наталія Височанська

Мирослава Кулянда