ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 728/782/25
Головуючий у першій інстанції – Сороколіт Є. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/220/26
№ 22-ц/4823/219/26 

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В. 

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу: - за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Сороколіта Є.М. від 12 червня 2025 року, місце ухвалення рішення - м.Бахмач; - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Сороколіта Є.М. від 18 червня 2025 року, місце постановлення ухвали - м. Бахмач, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за усним договором позики від 04.04.2023 року в сумі 7 035 грн 18 коп. В обгрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 04.04.2023 року за усною угодою позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідач на свій картковий рахунок отримав від ОСОБА_3 7 035 грн 18 коп. Починаючи з жовтня 2024 року, ОСОБА_3 вимагав від ОСОБА_2 повернути вказані кошти, але відповідач не реагував. За доводами позивача, 18.02.2025 року між первісним кредитором ОСОБА_3 та ним, було укладено договір про відступлення права вимоги, яке належало первісному кредитору за усним договором позики від 04.04.2023 року, в сумі 7 035 грн. 18 коп. Позивач 21.02.2025 року надіслав на електронну адресу відповідача повідомлення про повернення боргу, вказавши платіжні реквізити, на які необхідно здійснити перерахування коштів, а також направив копію вищевказаного договору про відступлення права вимоги. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 проігнорував його вимоги, грошові кошти у розмірі 7 035 грн. 18 коп. не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики від 04.04.2023 року у розмірі 7 035 грн. 18 коп. - відмовлено у повному обсязі.
Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що із врахуванням статей: 207, 512, 514, 1047 ЦК України та практики розгляду даної категорії справ Верховним Судом, відсутні підстави констатувати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо узгодження між сторонами розміру позики, порядку та строків її надання і повернення, а також сплати процентів за користування грошовими коштами. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що ОСОБА_3 не міг передати позивачу право вимоги до відповідача за таким договором.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №728/782/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики. 
Як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 18.06.2025 року, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана 16.06.2025 року заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. не може бути задоволена, оскільки поданий відзив на позовну заяву не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які поніс і які очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом справи, що має своїм наслідком відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року, ОСОБА_1 просить рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року у справі №728/782/25 – скасувати, і постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відносини, які відбулися між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мають типовий повсякденний (дружній) характер побутових відносин. Відповідач надав особистий рахунок та визначив суму перерахування коштів, а маючи дружні відносини із ОСОБА_3 , апелянт вважає, що про відсотки не може бути мови, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають дружні стосунки. І лише вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернути борг, змінила відносини між сторонами та визначила дату повернення коштів, і це є типовим і розповсюдженим прикладом поведінки сторін у суспільстві. ОСОБА_1 вважає, що право на стягнення боргу із ОСОБА_2 , яке виникло у первісного кредитора ОСОБА_3 , ніким і ніяким чином не спростовано. Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 мав законне право переуступити борг у сумі 7 035 грн 18 коп. на свій розсуд будь-кому, і суд першої інстанції не мав права обмежувати права сторін за договором про відступлення права вимоги від 18.02.2025 року.

В апеляційній скарзі на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року, і ухвалити нове рішення, яким стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати в сумі 5 000 грн., за надання правничої допомоги в суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що оскаржувана ухвала від 18.06.2025 року є незаконною та необґрунтованою. До відзиву на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Биковець В.В. додав договір про правничу допомогу, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, квитанцію до прибуткового касового ордера, які свідчать про понесені відповідачем витрати на правничу допомогу. ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення на свою користь із позивача судових витрат 14.06.2025 року, яка зареєстрована судом 16.06.2025 року, тобто, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. При цьому, попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу було подано відповідачем вчасно і у належній формі.

Протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернігівського апеляційного суду від 30.06.2025 року (а.с.43) та від 17.07.2025 року (а.с.54), дану справу №728/782/25, апеляційні провадження, відповідно, №22-ц/4823/1336/25, №22-ц/4823/1409/25, було розподілено складу колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач): ОСОБА_4 , судді: А.А.Скрипка, О.Л.Шарапова.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 01.08.2025 року (а.с. 64), дану справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 29.10.2025 року, в режимі відеоконференції із Бахмацьким районним судом Чернігівської області. 
У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 судді ОСОБА_4 , на підставі протоколу зборів суддів Чернігівського апеляційного суду від 06.10.2025 року, справу №728/782/25 було зареєстровано в автоматизованій системі документообігу Чернігівського апеляційного суду, як нову, апеляційні провадження, відповідно, №22-ц/4823/1931/25, №22-ц/4823/1932/25, та здійснено її автоматизований розподіл.

Протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 року визначено склад колегії суддів для розгляду справи №728/782/25, апеляційні провадження, відповідно: №22-ц/4823/1931/25, №22-ц/4823/1932/25: головуючий суддя (суддя-доповідач) - А.А.Скрипка, судді: О.І.Онищенко, О.Л.Шарапова.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07.11.2025 року (а.с. 75), було прийнято до свого провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року; за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року, у даній справі №728/782/25.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року. При цьому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року просив залишити без задоволення, як необґрунтовану, а ухвалу суду першої інстанції від 18.06.2025 року, просив залишити без змін. 

В судове засідання апеляційного суду, відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, надавши апеляційному суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно копії платіжної інструкції АТ КБ ’’ПРИВАТБАНК” від 05.04.2023 року №P24A1040327996D9119, ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_2 на рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 7 035 грн. 18 коп., призначення платежу: переказ власних коштів (а.с.3, зворот).

Згідно копії договору відступлення права вимоги від 18.02.2025 року, на підставі положень статей 512-519 ЦК України, первісний кредитор ОСОБА_3 відступає на користь нового кредитора ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 , яке виникло з договору позики, укладеного усно між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Згідно п.2.1. даного договору, право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами у сумі 7 000 грн. (а.с.2 - 2, зворот).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що із врахуванням статей: 207, 512, 514, 1047 ЦК України та практики розгляду даної категорії справ Верховним Судом, відсутні підстави констатувати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо узгодження між сторонами розміру позики, порядку та строків її надання і повернення, а також сплати процентів за користування грошовими коштами. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що ОСОБА_3 не міг передати позивачу право вимоги до відповідача за таким договором.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не можуть бути підставою для скасування рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року ОСОБА_1 зазначає, що відносини, які відбулися між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мають типовий повсякденний (дружній) характер побутових відносин. Відповідач надав особистий рахунок та визначив суму перерахування коштів, а маючи дружні відносини із ОСОБА_3 , апелянт вважає, що про відсотки не може бути мови, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають дружні стосунки. І лише вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернути борг, змінила відносини між сторонами та визначила дату повернення коштів, і це є типовим і розповсюдженим прикладом поведінки сторін у суспільстві. ОСОБА_1 вважає, що право на стягнення боргу із ОСОБА_2 , яке виникло у первісного кредитора ОСОБА_3 , ніким і ніяким чином не спростовано. Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 мав законне право переуступити борг у сумі 7 035 грн 18 коп. на свій розсуд будь-кому, і суд першої інстанції не мав права обмежувати права сторін за договором про відступлення права вимоги від 18.02.2025 року.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 12.11.2025 року у справі №378/771/23, провадження № 61-12511св24 зазначено наступне:
”…Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики ідтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України)...

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), зроблено такі правові висновки:
”за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.’’

…У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №523/1712/18 (провадження №61-1220св21) зроблено висновок, що ”розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц.”

…У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2025 року у справі №721/591/22 (провадження №61-5500св24) зазначено, що:
”посилання заявника на те, що наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивач передав відповідачу грошові кошти, є неспроможними, оскільки ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. У цивільному праві під час аналізу правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово ”позика”, адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц (провадження №61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20 (провадження №61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі №518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі №161/20763/21 (провадження №61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі №450/2311/21 (провадження №61-8363св23)).’’

…Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України (частина перша статті 637 ЦК України).
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).” 

У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції, надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, а саме, копії платіжної інструкції АТ КБ ’’ПРИВАТБАНК” від 05.04.2023 року, копії договору відступлення права вимоги від 18.02.2025, копії заяви про повернення боргу на адресу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 (а.с.4, зворот), констатував, що позивачем не доведено наявності тих обставин, що між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір позики, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо узгодження між сторонами розміру позики, порядку та строків її надання і повернення, а також сплати процентів за користування грошовими коштами, за даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не міг передати позивачу право вимоги до відповідача за таким договором. Суд першої інстанції зауважив, що договір позики укладається між сторонами у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За даних обставин, рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики від 04.04.2023 року у розмірі 7 035 грн. 18 коп. - відмовлено у повному обсязі.

Приймаючи до уваги викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики у розмірі 7 035 грн. 18 коп., і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильності даного висновку суду першої інстанції не спростовують. При цьому, необхідно зазначити, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики від 04.04.2023 року у розмірі 7 035 грн. 18 коп., узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини. 

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 12.06.2025 року не спростовують обгрунтованого висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано суду належних та достатніх, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України доказів, на підтвердження наявності укладеного договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року, підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 року, підлягає залишенню без змін. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року відносно того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 18.06.2025 року є необґрунтованою, знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що оскаржувана ухвала від 18.06.2025 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки до відзиву на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Биковець В.В. додав договір про правничу допомогу, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, квитанцію до прибуткового касового ордера, які свідчать про понесені відповідачем витрати на правничу допомогу. ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення на свою користь із позивача судових витрат 14.06.2025 року, яка була зареєстрована судом 16.06.2025 року, тобто, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. При цьому, попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу було подано відповідачем вчасно і у належній формі.

З даного приводу необхідно зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції здійснював адвокат Биковець В.В., на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 08.04.2025 року, Серія СВ №1024416, договору про надання правничої допомоги від 08.04.2025 року (а.с.14, 15).

28.04.2025 року до суду першої інстанції надійшов відзив від сторони відповідача на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики (а.с.12-13), і до поданого відзиву на позов стороною відповідача було надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія, СВ №1024416; договір про надання правничої допомоги від 08.04.2025 року, укладений між адвокатом Биковцем В.В. та ОСОБА_2 ; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 08.04.2025 року; квитанція № 18 від 18.04.2025 року про сплату Ковалюхом В.М. 5 000 грн. за надання йому правничої допомоги (а.с.14-17). Також стороною відповідача було надано суду документи на підтвердження надсилання вазаних вище документів ОСОБА_1 (а.с.18,19).

У поданій до суду першої інстанції 06.05.2025 року відповіді на відзив відповідача у даній справі (а.с.21), позивач вказує, в тому числі, і про неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.06.2025 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Биковець В.В. було подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в порядку статті 270 ЦПК України, шляхом вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме, сторона відповідача просила стягнути із позивача на користь відповідача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. 

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 08.04.2025 року, укладеному між адвокатом Биковцем В.В. та ОСОБА_2 , ордеру на надання правничої (правової) допомоги, Серія СВ №1024416 від 08.04.2025 року, адвокат Биковець В.В. прийняв зобов`язання щодо надання правничої доаомоги відповідачу ОСОБА_2 у справі №728/782/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборговності за усним договором позики. 

Згідно із п. 4.1, п.5.1 вказаного вище договору про правничу допомогу від 08.04.2025 року, ОСОБА_2 сплачує адвокату Биковцю В.В. винагороду у сумі 5 000 грн., та здійснює оплату за цим договором одноразово готівкою або безготівково протягом двох днів з дати набрання чинності цим договором (а.с.15).

Згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Биковцем В.В. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, адвокат Биковець В.В. надавав ОСОБА_2 наступні послуги: зустріч з клієнтом, оформлення документів на ведення цивільної справи (договір про правничу допомогу, ордер адвоката, квитанція до прибуткового касового ордера, детальний розрахунок робіт, виконаних адвокатом) - 0, 5 год., вартістю - 500 грн.; вивчення позовної заяви та доданих до неї документів, дослідження судової практики, формування правової позиції у справі - 1,5 год., вартістю - 1 500 грн.; підготовка відзиву на позовну заяву та надсилання відзиву і доданих до нього документів позивачу для подання його до суду - 3 год.. вартістю - 3 000 грн (а.с. 17).

Згідно наданої квитанції №18 від 08.04.2025 року, ОСОБА_2 сплатив 5 000 грн. адвокату Биковцю В.В. за ведення даної цивільної справи (а.с.16).

У поданій до суду першої інстанції 06.05.2025 року відповіді на відзив відповідача у даній справі (а.с.21), позивач вказує, в тому числі, і про неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу. Позивач ОСОБА_1 зазначив, що заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу, щодо укладеного між ОСОБА_2 , який є адвокатом та адвокатом Биковцем В.В. договору характеризує, як необ`єктивність та співмірність витрат до заявлених вимог. 

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №728/782/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики, дійшов висновку, що подана 16.06.2025 року заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., не підлягає задоволенню. Оскільки, як вказано судом першої інстанції, поданий відзив на позовну заяву не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які поніс і які очікує понести відповідач, у зв`язку із розглядом справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції здійснював адвокат Биковець В.В., на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 08.04.2025 року, Серія СВ №1024416, договору про надання правничої допомоги від 08.04.2025 року (а.с.14, 15). 28.04.2025 року до суду першої інстанції надійшов відзив від сторони відповідача на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за усним договором позики (а.с.12-13), і до поданого відзиву на позов стороною відповідача було надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія, СВ №1024416; договір про надання правничої допомоги від 08.04.2025 року, укладений між адвокатом Биковцем В.В. та ОСОБА_2 ; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 08.04.2025 року; квитанція № 18 від 18.04.2025 року про сплату ОСОБА_2 5 000 грн. за надання йому правничої допомоги (а.с.14-17). Також стороною відповідача було надано суду документи на підтвердження надсилання вазаних вище документів ОСОБА_1 (а.с.18,19). 

Згідно постанови Верховного Суду від 31.01.2025 року у справі № 758/5917/21, провадження № 61-1515св24, відповідно до статті 134 ЦПК України, разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, і відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених Законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат. 

У постанові Верховного Суду від 31.05.2025 року у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24, з приводу питання розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне: ’’… Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18). Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання … Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України ’’Про адвокатуру та адвокатську діяльність’’, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21). Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).’’

Приймаючи до уваги наведені вище норми Закону, які регламентують дані правовідносини, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених стороною спору судових витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши матеріали справи, а також виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а саме, визначення їх дійсності та необхідності, конкретних обставин справи, враховуючи доводи сторони позивача щодо співмірності витрат відповідача на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає 2 000 грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат на професійну правничу допомогу наданих адвокатом Биковцем В.В. в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. При цьому, необхідно зазначити, що при визначенні вказаного розміру відшкодування понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить із засад виваженості, обґрунтованості, розумності, співмірності та справедливості. 

На підставі наведеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що висновок оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 18.06.2025 року про відмову у відшкодуванні судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, є необґрунтованим та таким, що не узгоджується із вказаними вище приписами норм Закону, які регламентують дані правовідносини. 

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , необхідно - задовольнити частково, а ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.06.2025 року, скасувати. При цьому, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції - задовольнити частково. Апеляційний суд вважає за необхідне ухвалит постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 (дві тисячі) грн., в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 369, 374, 375; п.4 ч.1 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2025 року, залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18 червня 2025 року, скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції - задовольнити частково. 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 (дві тисячі) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 20.02.2026 року.

Головуючий: Судді: