ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 лютого 2026 року 	Справа № 160/31676/24  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Юркова Е.О. 	 	
за участі секретаря судового засідання	Волок О.О.	 	
за участі: 	 	 	
представник позивача представник відповідача 	Гончарук А.М., Лущий В.С. 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-
УСТАНОВИВ:
28 листопада 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл» до Головного управління ДПС у м. Києві, з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.03.2024 №00175150708 на загальну суму 1 626 254,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 08.03.2024 №01764224025 на загальну суму 1 132 904,69 грн.; податкове повідомлення-рішення від 08.03.2024 №01763824025 на загальну суму 13 594 856,25 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 у справі №160/31676/24 задоволено позов ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 у справі №160/31676/24 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.12.2025 у справі №160/31676/24 касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задоволено частково, рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 січня 2026 року для розгляду адміністративної справи №160/31676/24 визначено суддю Юркова Е.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 у справі №160/31676/24 прийнято до свого провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 у справі №160/31676/24 в задоволенні заяви Головного управління ДПС у м.Києві про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 160/31676/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено; клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» про поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою задоволено; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» строк звернення до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі документальної планової виїзної перевірки ГУ ДПС у м.Києві 07.03.2024 Головним управлінням ДПС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №00175150708 на загальну суму 1 626 254,00 грн. за порушення ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» п.44.1, п.44.2 ст.44, п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України; та податкове повідомлення-рішення №00175140708 на загальну суму 1 250 000,00 грн. за порушення пп.69.8.3 п.69.8 ст.69 Податкового кодексу України. 08.03.2024 Головним управлінням ДПС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №01764224025 на загальну суму 1 132 904,69 грн за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.1.5 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.1.6 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України; та податкове повідомлення-рішення №01763824025 на загальну суму 13 594 856,25 грн. за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України. Позивач у своїй позовній заяві посилається на безпідставність висновків податкового органу щодо віднесення договорів укладених товариством до договорів факторингу, оскільки основною метою укладання цих договорів було відступлення права вимоги. В укладених договорах відсутні ознаки договорів факторингу, а тому такі договори є відступленням права вимоги. За таких обставин оскаржені податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
В матеріалах справи наявний відзив Головного управління ДПС у місті Києві 17 грудня 2024 року, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову та зазначив, що уклавши договори відступлення права вимоги за кредитними договорами, договорами позики, ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» отримав фінансування у розмірі сплачених другою стороною коштів, а друга сторона, в свою чергу, укладаючи вказані договори набули право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні фізичними особами від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно генерального договору та кредитного договору. Оскільки ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» не дотримано обов`язкової вимоги до вищезазначених договорів з продажу заборгованості, які є первинним документами, та в подальшому передано грошову вимогу по актам приймання-передачі не належній особі, яка фактично не мала права на проведення таких операцій, то як акти, так і договори зі сторони нового кредитора підписано не посадовою особою фінансової або банківської установи. Таким чином, грошові кошти, отримані ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» від фізичних осіб - покупців прав вимоги за кредитними договорами вважаються безповоротною фінансовою допомогою. В акті перевірки зазначено, що вищенаведені порушення призвели до заниження ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» інших доходів на загальну суму 8 317 112 грн, у т.ч.: 2019 рік - 61 284 грн, 2020 рік - 3 812 779 грн, 2021 рік - 3 299 150 грн, 2022 рік - 1 143 899 гривень. Таким чином, беручи до уваги те, що вищезазначені фізичні особи не є фінансовими установами згідно з законодавством, не зареєстровані в Державному реєстрі фінансових установ, не мають на дату здійснення зазначених операцій відповідних дозволів/ліцензій Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, а також не є банківськими установами у відповідності до вимог Закону № 2121, то такі фізичні та юридичні особи не можуть бути кредиторами за зобов`язанням, що виникли у формі та на умовах банківського кредиту, а також не можуть проводити роботу з подальшого стягнення такої заборгованості. Проведення Товариством операцій з продажу кредитної заборгованості на користь фізичних осіб суперечить вимогам чинного законодавства. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл».
Розгляд справи по суті відбувся 20 лютого 2026 року об 11 годині 30 хвилин.
У судовому засіданні в режимі відеоконференції була присутня представник позивача, яка просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, підтримала доводи викладені в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції просила відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл».
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 27.11.2023 №5946-п проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 04.07.2019 по 31.12.2022, валютного – за період з 04.07.2019 по 31.12.2022, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування – за період з 04.07.2019 по 31.12.2022 та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.
За результатом проведеної ГУ ДПС у м. Києві перевірки складено Акт документальної планової виїзної перевірки від 16.01.2024 №2633/ж5/26-15-07-08-02/43092744 (надалі – Акт перевірки). 
Відповідно до Акту перевірки за період з 04.07.2019 по 31.12.2022 було встановлено наступні порушення ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ»: 
- п.44.1, п.44.2 ст.44, п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 566 178,00 грн., в т.ч. за 2019 рік – 11 031,00 грн., за 2020 рік – 705 146,00 грн., за 2021 рік – 620 728,00 грн., за 2022 рік – 229 273,00 грн.; 
- п.п.69.8.3 п.69.8 ст.69 Податкового кодексу України, у редакції, яка діяла на момент вчинення правопорушення, а саме не подано звіти про підзвітні рахунки відповідно до Угоди (FATCA) за 2019-2022 роки;
- п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням п.п.164.2.4 п.164.2 ст.164 , п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб, в періоді, що перевірявся, на загальну суму – 13 330 336,03 грн., в тому числі за 2019 рік – 623 279,36 грн., за 2020 рік – 2 296 404,23 грн., 2021 рік – 9 975 850,92 грн., 2022 рік – 434 801,52 грн.; 
- п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням п.п.1.5 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ п.п.1.6 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, п.п. 164.2.4, п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми військового збору, в періоді що перевірявся, на загальну суму – 1 110 861,34 грн., в тому числі за 2019 рік – 51 939,95 грн., за 2020 рік – 191 367,02 грн., за 2021 рік – 831 320,91 грн., за 2022 рік – 36 233,46 грн.
12.02.2024 ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» направило на адресу Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України заперечення на Акт документальної планової виїзної перевірки від 16.01.2024 №2633/ж5/26-15-07-08-02/43092744.
05.03.2024 ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» отримало лист Головного управління ДПС у м. Києві «Про розгляд заперечення» №3219/І/26-15-07-08-02-07 від 01.03.2024, яким повідомлено, що за результатами розгляду заперечення ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» від 12.02.2024 б/н (вх. ГУ ДПС у м. Києві від 16.02.2024 №16978/6) на акт перевірки від 16.01.2024 №2633/Ж5/26-15-07-08-02/43092744 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ», висновки акта перевірки залишено без змін, а заперечення – без задоволення.
07.03.2024 Головним управлінням ДПС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №00175150708 на загальну суму 1 626 254,00 грн. за порушення п.44.1, п.44.2 ст.44, п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України; та податкове повідомлення-рішення №00175140708 на загальну суму 1 250 000,00 грн. за порушення пп.69.8.3 п.69.8 ст.69 Податкового кодексу України
08.03.2024 Головним управлінням ДПС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №01764224025 на загальну суму 1 132 904,69 грн за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.1.5 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.1.6 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України; та податкове повідомлення-рішення №01763824025 на загальну суму 13 594 856,25 грн. за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України.
25.03.2024 ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» звернулося до Державної податкової служби України зі скаргою на податкове повідомлення-рішення від 07.03.2024 №00175150708; податкове повідомлення-рішення від 07.03.2024 №00175140708; податкове повідомлення-рішення від 08.03.2024 №01764224025; податкове повідомлення-рішення від 08.03.2024 №01763824025.
Рішенням від 11.04.2024 Державна податкова служба України продовжила строк розгляду скарги ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до 30.05.2024 (включно).
Відповідно до Рішення Державної податкової служби про результати розгляду скарги від 24.05.2024 №15539/6/99-00-06-01-01-06 Державна податкова служба України скаргу задовольнила частково та скасувала податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 07.03.2024 №00175140708, та залишила без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 07.03.2024 №00175150708; від 08.03.2024 №01764224025, №01763824025.
Позивач не погодився з податковим повідомленням-рішенням від 07.03.2024 №00175150708 на загальну суму 1 626 254,00 грн. за порушення п.44.1, п.44.2 ст.44, п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України; податковим повідомленням-рішенням від 08.03.2024 №01764224025 на загальну суму 1 132 904,69 грн за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.1.5 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.1.6 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України; податковим повідомленням-рішенням від 08.03.2024 №01763824025 на загальну суму 13 594 856,25 грн. за порушення пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп.164.2.4 пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.
Головним управлінням ДПС у місті Києві в ході проведення перевірки було встановлено, що первинні зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальності «Просперіті Файненшл» відступлені за договорами, які виникли на підставі та у формі банківського кредиту (відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІП, далі - Закон № 2121), за якими, враховуючи вищевикладене, право надавати, стягувати заборгованість та нараховувати відсотки мають право виключно банки або фінансові установи, які мають відповідну ліцензію. Відповідно до умов договорів ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» уступило грошову вимогу до Боржників в обмін на грошові кошти, які покупці прав вимоги (нові кредитори) зобов`язуються сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Уклавши договори відступлення права вимоги за кредитними договорами, договорами позики, ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» отримало фінансування у розмірі сплачених другою стороною коштів, а друга сторона, в свою чергу, укладаючи вказані договори набули право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні фізичними особами від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно генерального договору та кредитного договору.
Контролюючим органом зроблено висновок, що укладені між ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» та фізичними особами договори за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Оскільки ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» не дотримано обов`язкової вимоги до вищезазначених договорів з продажу заборгованості, які є первинним документами, та в подальшому передано грошову вимогу по актам приймання-передачі не належній особі, яка фактично не мала права на проведення таких операцій, то як акти так і договори зі сторони Нового Кредитора підписано не посадовою особою фінансової або банківської установи. Таким чином, грошові кошти, отримані ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» від фізичних осіб - покупців прав вимоги за кредитними договорами вважаються безповоротною фінансовою допомогою. В акті перевірки зазначено, що вищенаведені порушення призвели до заниження ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» інших доходів на загальну суму 8 317 112 грн, у т.ч.: 2019 рік - 61 284 грн, 2020 рік - 3 812 779 грн, 2021 рік - 3 299 150 грн, 2022 рік - 1 143 899 гривень.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІИ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Як встановлено судом та не заперечується Відповідачем договори, укладені ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ», які були предметом дослідження ГУ ДПС у м.Києві в результаті перевірки, є чинними, не оскаржувалися ні ГУ ДПС у м.Києві, ні іншою стороною правочину.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.
Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).
У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21, від 10 січня 2024 року у справі № 640/15485/19, від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19 зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
Судом проведено аналіз договорів, які укладалися ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» та були предметом дослідження ГУ ДПС у м. Києві під час документальної планової перевірки. Судом встановлено, що ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» купувало право вимоги до фізичних осіб у банках або в юридичних осіб, які, в свою чергу, набули права вимоги під час розпродажу активів банку (ліцензія яких була відкликана) на електронних торгах, перебуваючи на стадії ліквідації. Інформація про відкликання банківської ліквідації та ліквідацію банку є відкритою та доказуванню не підлягає.
Судом встановлено, що у договорах відступлення права вимоги, укладених Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» з фізичним особами, які були предметом податкової перевірки, відсутні ознаки договорів факторингу.
Метою укладення ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» договорів було відступлення права вимоги. Натомість, ГУ ДПС у м.Києві, в ході розгляду судової справи, не зазначено за якими ознаками податкова кваліфікує зазначені договори як договори факторингу.
Відповідачем не надано Суду доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги попередньому кредитору.
Зазначені договори відступлення права вимоги не містять умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Цей правочин є купівлею-продажом прав вимоги і за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України, і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявності у ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.
Враховуючи, що банк, розпродаючи активи у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, мав право продати право вимоги за кредитним та іпотечним договорами не лише фінансовій установі, то таке право перейшло до нового кредитора з огляду на зміст положення статті 514 ЦК України.
Отже, як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) розпродує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
Судом встановлено, що договори, укладені банками під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з своїми кредиторами у процедурі ліквідації, не можуть бути віднесені до договорів факторингу. 
Враховуючи відсутність основних ознак договорів факторингу, суд приходить до висновку, що зазначені договори є договорами відступлення права вимоги. 
А тому банки мали право продати право вимоги за кредитним договором не лише фінансовій установі, відповідно таке право перейшло і до Нового кредитора, а в подальшому і до ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ».
Щодо висновків Верховного Суду у постанові від 03.12.2025 року у справі №160/31676/24, які є обов`язковими при новому розгляді справи.
28 червня 2024 року ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» звернулося до суду з позовною заявою про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. 
14 листопада 2024 року позивач – ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» звернувся до суду з заявою про залишення позову без розгляду, посилаючись на відсутність узгодженою правової позиції з своїм представником.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 у справі №160/16952/24 позов ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду.
19 листопада 2024 року ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» звернулося до суду з позовною заявою про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
22 листопада 2024 року від представника позивача надійшла заява про повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі.
28 листопада 2024 року ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» повторно звернулося до суду з позовною заявою про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 2 КАС визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3 частини першої статті 5 КАС).
Згідно з частиною третьою статті 9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини третьої статті 44 КАС України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, вимоги щодо форми та змісту якої встановлені нормами статті 160 КАС.
Відповідно до частини четвертої статті 249 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право повторно звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Завданням Суду є забезпечення того, що зловживання правом не повинне призводити до того, що це право перестає підлягати судовому захисту загалом.
Позивач в жодному разі не повинен втратити самого матеріального права або принципової можливості його судового захисту.
Визнання зловживання правом не повинно призводити до того, що особа цілковито втрачає усяку можливість його судового захисту. Суд лише повинен не дати особі досягти того, що вона прагне досягти зловживальницькою дією, зберігаючи розумний баланс інтересів учасників правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.
ЄСПЛ зазначав, що зловживанням правами є шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане / створене. Для того, щоб визначити, чи певна поведінка складає зловживання правами, суд ретельно розглядає цілі, які заявник переслідує (рішення у справі «Миролюбов і інші проти Латвії» - Mirolubovs and Others v. Latvia від 15.06.2007, заява №798/05).
У зв`язку з цим суд розглядає «основний зміст», «загальну атмосферу» або «загальний напрямок» дій відповідної особи (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі «М`Бала М`Бала проти Франції» - M'Bala M'Bala v. France від 11.02.1966, заява №25239/13) і їх «безпосередній і більш широкий контекст» (рішення ЄСПЛ у справі «Перінчек проти Швейцарії» - Perinсek v. Switzerland від 15.10.2015, заява №27510/08).
Тобто зазначеними приписами визначений перелік дій, які хоч і потрапляють у коло законодавчо встановлених прав сторін (учасників) справи, але спосіб їх вчинення суперечить завданню адміністративного судочинства, тому з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами, у тому числі і дії, які обумовлюють звернення позивача до суду.
При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 у справі №826/12191/18.
З наведеного вбачається, що саме по собі послідовне подання позивачем позовів після залишення попереднього позову без розгляду не є зловживанням процесуальними правами. Натомість таке зловживання має місце у разі, якщо позовні заяви подано не послідовно, а одночасно, тоді такі дії не направлені на захист прав та/або законних інтересів сторони, та є такими, що суперечать завданню адміністративного судочинства, визначеному ст.2 КАС України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 24 224,00 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "ЄПБ" №111 від 29 листопада 2024 року.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з Головного управління ДПС у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперіті Файненшл" судовий збір в розмірі 24 224,00 грн.
Керуючись статтями: 8, 9, 72-77, 139, 242-244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» (49051, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд.50, офіс 207 ЄДРПОУ 43092744) до Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 07.03.2024 №00175150708 (форми "Р") на загальну суму 1 626 254,00 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 08.03.2024 №01764224025 (форми "Д") на загальну суму 1 132 904,69 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 08.03.2024 №01763824025 (форми "Д") на загальну суму 13 594 856,25 грн.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» (49051, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд.50, офіс 207 ЄДРПОУ 43092744) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 24 224 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 25 лютого 2026 року.

Суддя Е.О. Юрков