ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2980/26 Справа № 234/2895/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,
суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

Учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго»,
відповідачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року, головуючий у суді першої інстанції Марченко Л.М., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У лютому 2016року Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (далі – ТОВ «Краматорськтеплоенерго», Товариство) подало позов проти  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогою про солідарне стягнення заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19 727,22грн, а також судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 1 378,00грн.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що Товариство надає централізовані послуги з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . В квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку проживають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які споживають послуги за фактом їх надання, проте оплату не проводять, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року утворилася заборгованість в розмірі 19727,22грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 , НОМЕР_1 на користь Товариствазаборгованість по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачанняза період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19 727,22грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки за адресою реєстрації відповідача ОСОБА_1 дійсно надаються комунальні послуги у вигляді опалення та підігріву води, якими останній фактично користується та у зв`язку з несвоєчасною сплатою яких утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
12 грудня 2025року  ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що він є неналежним відповідачем у справі. Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) є власником або споживачем послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання в квартирі АДРЕСА_3 , матеріали справи не містять. При цьому, наймачем/споживачем послуг в зазначеній вище квартирі є інша особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не відповідач з кодом РНОКПП НОМЕР_2 , як зазначено в судовому рішенні.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2025року витребувано з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу; та 25 грудня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року.
15 січня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2026року справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
З особового рахунку № НОМЕР_3 (квартиронаймач ОСОБА_1 ) вбачається існування заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19727,22грн /а.с.4-5/.
Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Донецькій області відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрованим не значиться /а.с.15/.
Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Донецькій області відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане 11 листопада 1978року Приморським ВРАЦС м. Одеси), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , /а.с.16/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19 727,22грн та судового збору в розмірі 1 378,00грн, в іншій частині заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року перегляду в апеляційному порядку не підлягає.
При частковому задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що позивачем дійсно надаються комунальні послуги у вигляді поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_5 , якими фактично користується відповідач  ОСОБА_1 , який є власником зазначеної квартири, але у зв`язку з несвоєчасною оплатою наданих послуг утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити так як судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг (частина перша статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Одночасно, згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Статтею 67 Житлового кодексу України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
У пункті 2 частини п`ятої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Тож, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019року у справі № 642/2858/16.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, яка переглядається, встановлено, що в матеріалах справи міститься відповідь Краматорського МВ ГУДМС в Донецькій області про те, що за адресою:  АДРЕСА_5 , зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане 11 листопада 1978року Приморським ВРАЦС м. Одеси), тоді як в резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 належить фізичній особі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тобто, зазначений в рішенні реєстраційний номер облікової картки платника податків належить особі з іншою датою народження.
Також у відповіді ГУ ДПС в Донецькій області від 25 вересня 2025року № 13297/6/05-99-12-03-09 зазначено, що за даними Державного реєстру фізичних осіб – платників податків (ДРФО) громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано в зазначеному реєстрі за РНОКПП НОМЕР_2 (до ДРФО внесено місце проживання: АДРЕСА_6 ). В свою чергу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в ДРФО не ідентифікується /а.с.9 зворот/.
Крім того, згідно з довідками про зареєстрованих осіб від 22 вересня 2025року № 31844 та № 31846, виданими Управлінням реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради встановлено, що наймачем/зареєстрованою особою (з 13 квітня 1993року по теперішній час) в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ) /а.с.8 зворот - 9/.
Водночас, згідно копії паспорта серії НОМЕР_5 , виданого 02 лютого 1998року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, відповідач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.4-5/.
Також у паспорті зазначено, що ОСОБА_1 з 02 лютого 1998року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , що серед іншого підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/013689885 від 18 вересня 2025року /а.с.7 зворот/.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 680, відповідач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.6 зворот - 7/.
Отже, матеріали справи не містять належним та допустимих доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) є споживачем послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за адресою:  АДРЕСА_5 .
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020року у справі № 759/3515/19 (провадження № 61-6701св20) зазначено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Тож за наведених умов, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у праві.
Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).
Завданнями підготовчого провадження є остаточне визнання предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу (пункт 1 частини першої статті 189 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що саме відповідач  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) проживає за адресою:  АДРЕСА_5 , а відтак є споживачем послуг, які надаються позивачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19 727,22грн та судового збору в розмірі 1 378,00грн підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання. В решті рішення суду не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та законність і обґрунтованість рішення суду не перевірялась.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.
Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).
Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Стратулат С.Д., яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , надала: ордер на надання правничої допомоги серії ВН № 1624508 від 11 грудня 2025року; договір про надання правової допомоги № 10/12/2025 від 10 грудня 2025року; акт про надання правової допомоги (приймання-передачу робіт та послуг) від 05 січня 2026року /а.с.42, 44-47, 65/.
В акті про надання правової допомоги (приймання-передачу робіт та послуг) від 05 січня 2026року адвокат Стратулат С.Д. навів види правничої допомоги, які були надані, а саме складання та направлення (подання) апеляційної скарги на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року – 6 400,00грн (8 год.). Також підписанням цього акту сторони договору підтвердили, що не мають претензій чи зауважень одна до одної.
Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення відповідачем ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Тож, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023року у справі № 686/31892/19.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення апеляційної скарги та відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача ТОВ «Краматорськтеплоенерго» на користь відповідача  ОСОБА_1  підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 2067,00грн, та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 400,00грн.
Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2008року по 01 листопада 2015року в розмірі 19 727,22грн та судового збору в розмірі 1 378,00грн – скасувати.
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з поставки теплової енергії та гарячого водопостачання – відмовити.
В решті заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» на користь  ОСОБА_1  судовівитрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 067,00грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6400,00грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2026року.

Судді: