Справа № 383/570/25
Номер провадження 2/383/44/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої судді - Адаменко І.М.,
за участю:
секретаря судового засідання - Ляховецької В.І.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/570/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Еталон-2014» про визнання недійсними договорів оренди,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2025 року ОСОБА_1 , через представника адвоката Усатенка Ю.Ю., звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Еталон-2014» про визнання недійсними договорів оренди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24.04.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14.09.2016 року та постановою Верховного Суду від 10.05.2018 року, у справі № 383/1146/15, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано недійсним договір міни від 19.12.2014 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , а також скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 7,4202 га., кадастровий номер 3520884200:02:000:0327 за ОСОБА_2 , але відповідач рішення суду не виконав поділивши спірну земельну ділянку на три нові земельні ділянки, а саме на кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га., кадастровий номер 3520884200:02:000:4511 площею 0,102 га., кадастровий номер 3520884200:02:000:4511 площею 3,41 га, що призвело до порушення права позивача на володіння належним їй об`єктом нерухомого майна. Вказує, що рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.10.2021 року, яке залишене без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 01.11.2022 року у справі № 383/6/21 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та скасовано державну реєстрацію права власності на вказані три земельні ділянки та витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7,4202 га., кадастровий номер 3520884200:02:000:0327. Проте, після відкриття провадження у справі № 383/66/21 ОСОБА_2 , з метою ухилення від виконання рішення суду, 15.03.2021 року уклав договори оренди на земельні ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га та кадастровий номер 3520884200:02:000:4512, площею 3,41 га з ФГ «Еталон-2014», а також вчинив правочин щодо їх продажу. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.09.2023 року у справі № 383/851/23, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26.06.2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу землі. Вказує, що уклавши спірні договори оренди від 15.03.2021 року на земельні ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га та кадастровий номер 3520884200:02:000:4512, площею 3,41 га з ФГ «Еталон-2014», ОСОБА_2 в черговий раз вчинив фраундаторний правочин з метою ухилення від виконання рішеннь суду, тому позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права та провить визнати недійсними вказані договри оренди.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.05.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.06.2025 року задоволено заяву представника позивача про проведення підготовчого засідання у режимі відеоконференції. 
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22.07.2025 року задоволено частково клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13.08.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Представник позивача адвокат Усатенко В.Ю. в судовому засіданні позов підтримав, який просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві вказуючи, що ОСОБА_2 вчергове вчинив фраудаторний правочин з метою ухилення від виконання рішення суду. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином до суду заяв, клопотань та відзиву не подав. 
Представник відповідача адвокат Голованов В.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю вимог. 
Представник відповідача ФГ «Еталон -2014» Піньковський А.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечив у повному обсязі та просив суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю вимог. Відзиву не подав.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 7,4202 га. з кадастровий номер 3520884200:02:000:0327, що розташована на території Кетрисанівської ОТГ Кропивницького району Кіровоградської області, колишня територія Куйбишевської (Благодатненської) сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, яка була у незаконний спосіб поділена відповідачем ОСОБА_2 на три земельні ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га, кадастровий номер 3520884200:02:000:4511, площею 0,102 га, кадастровий номер 3520884200:02:000:4512, площею 3,41 га.
Взазані обставини підтверджуються рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.04.2016 року у справі № 383/1146/15-ц, де за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3520882400:02:000:0327, площею 7,4202 га, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю (а.с.23-26).
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14.09.2016 року та постановою Верховного Суду від 10.05.2018 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.04.2016 року у справі №383/1146/15 залишено без змін (а.с.27-30).
Також, рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.10.2021 року у справі № 383/66/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок та витребування земельної ділянки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га, кадастровий номер 3520884200:02:000:4511, площею 0,102 га, кадастровий номер 3520884200:02:000:4512, площею 3,41 га, а також витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7,4202 га., кадастровий номер 3520884200:02:000:0327 (а.с.31-35).
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 01.11.2022 року та постановою Верховного Суду від 02.05.2023 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.10.2021 року у справі № 383/66/21 залишено без змін (а.с.36-44).
Окрім того, рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.09.2023 року у справі № 383/851/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4512, площею 3,41 га та земельної ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4 га від 16.09.2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.45-49).
Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.09.2023 року у справі № 383/851/23 та додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.09.2023 року залишено без змін (а.с.50 зворот - 58).
Судом також встановлено, шо 15.03.2021 року між ОСОБА_2 та ФГ «Еталон-2014», в особі голови Піньковського Андрія Віталійовича, укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3520884200:02:000:4512, яка розташована на території Благодатненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, загальною площею 3,41 га, яка Актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі від 15.03.2021 передана орендарю (а.с.145-147).
Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №248687505 від 18.03.2021 року, вказане право оренди зареєстровано 16.03.2021 року державним реєстратором Бобринецької міської ради Висоцькою Н.М. (а.с.151 а).
Також 15.03.2021 року між ОСОБА_2 та ФГ «Еталон-2014» укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3520884200:02:000:4510, яка розташована на території Благодатненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, загальною площею 4,00 га та Актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі від 15.03.2021 року передана орендарю (а.с.148-149). 
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №248691469 від 18.03.2021 року вбачається, що 16.03.2021 року державним реєстратором Бобринецької міської ради Висоцькою Н.М. зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 3520884200:02:000:4510, площею 4,00 га (а.с.151).
Вказані вище обставини також підтверджуються Інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №333765619 від 29.05.2023 р. та Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04.04.2024 року (а.с.61) та Витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.62), Інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №341726458 від 05.08.2023 р. та Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04.04.2024 року (а.с.65) та Витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.66).
З видаткових касових ордерів № 3 від 09.12.2021, № 2 від 14.12.2022, № 2 від 15.09.2023, № 3 від 15.08.2024 та Відомості нарахування земельних паїв та прибуткового податку за 2021 рік та 2023 рік вбачається, що ФГ «Еталон-2014» виплатило оренду плату на підставі зазначених вище договорів ореди землі ОСОБА_2 (а.с.152-157).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших.
Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається дезавуювати (скасовувати, визнавати незаконними, недійсними тощо) усі проміжні рішення та правочини, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
У цій справі встановлена ситуації, за якої власник ОСОБА_1 втратила володіння майном, а інші особи - відповідачі у справі вчиняли стосовно цього майна правочини, а саме договори оренди майна та власник, позивач у справі, не є особою, чиє волевиявлення на укладеня таких договорів втілене у відповідних правочинах, не є зобов`язаною стороною за цими правочинами, тому не має вимагати визнати їх недійсними, не може втручатись у відповідне договірне зобов`язання, а натомість має лише витребовувати у володільця належне йому майно.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/5241/21 від 04 березня 2026 року.
Стосовно ситуації, у якій власник домагається у суді повернення йому майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, стало предметом правочинів з відчуження, стороною яких він не був, Верховний Суд послідовно висновував, що належним способом захисту є лише витребування цього майна.
Саме у такій категорії справ Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 147), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (пункт 196) та інші).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Відповідно до частини першої статті 93 Земельного Кодекса України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Вказана норма права кореспордується із ст.1 Закону України "Про оренду землі".
За змістом ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Отже встановлено, що на підставі судових рішень правочин, щодо відчуження ОСОБА_2 земельної ділянки позивача, кадастровий номер 3520882400:02:000:0327, площею 7,4202 га визнано недійсним та витребувано від останнього вказану земельну ділянку, проте останній поділив її та передав в оренду ФГ "Еталон-2014", тому спірна земельна ділянка фактично вибула з володіння позивача ОСОБА_1 за договорами оренди, укладених без належних правових підстав відповідачем ОСОБА_5 , й наразі перебуває у незаконному володінні та користуванні відповідача ФГ "Еталон-2014", тому враховуючи, що спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин, суд встановивши дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини та зміст права вважає, що саме вимога про витребування земельних ділянок з незаконного володіння ФГ "Еталон-2014" (віндикаційний позов) буде ефективним способом захисту права власності позивача. 
Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав інший спосіб захисту шляхом визнання недійсними договорів оренди землі, стороною яких він не був, проте укладених щодо його земельної ділянки поза його волею як власника землі, що є неналежним способом захисту права враховуючи також вищезазначені правові позиції Верховного Суду, та оскільки  у відповідних правочинах позивач ОСОБА_1 не є зобов`язаною стороною за цими правочинами й не може втручатись у відповідне договірне зобов`язання, тому не має вимагати визнати їх недійсними, у тому числі й з підстав фраудаторності правочинів.
Отже, саме по собі посилання позивача на зловживання відповідачами правом та порушення принципу добросовісності як на підставу для визнання вказаних вище договорів оренди землі недійсними не спростовує висновку суду про обрання позивачем неналежного способу захисту.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договорів оренди, за обставин вказаної справи не є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 та таким, що не відповідає змісту порушеного права, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.
Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, всі судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 4,12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Еталон-2014» про визнання недійсними договорів оренди відмовити повністю. 
Судові витрати у справі покласти на позивача ОСОБА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована та фактична адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Фермерське господарство «Еталон-2014», код ЄДРПОУ 39281934, місцезнаходження: вул. Миру, 14а/1, с. Новоградівка Кропивницького району Кіровоградської області, п.і.27251.
Повне рішення суду складено 07.04.2026 року.

Суддя І. М. Адаменко