Справа № 161/21004/24 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/381/26  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді  Бовчалюк З.А., 
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Трикош Н.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2025 року та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки.
Вказував, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю земельна ділянка площею 0,05 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожному по 1/2 частині земельної ділянки.
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склався порядок користування земельною ділянкою, за яким частина земельної ділянки, площею 212 м.кв. передавалась у користування ОСОБА_3 , частина земельної ділянки, площею 192 м.кв. передавалась в користування ОСОБА_4 , а частина цієї земельної ділянки площею 96 м.кв., що становив заїзд у двір - залишилась у спільному користуванні сторін.
Із цієї земельної ділянки, її частина, площею 0,0238 га була виділена ОСОБА_3 та на неї було видано державний акт на право власності на земельну ділянку і присвоєно кадастровий номер: 0710100000:22:026:0029. При цьому земельна ділянка площею 0,0238 га становить менше 1/2 частини усієї земельної ділянки, на яку має право власності ОСОБА_3 . Тому, в земельній ділянці площею 0,05 га. ще належить позивачу частина земельної ділянки і така частка відповідає 1/2 частині від 0,0024 га (500-238x2) цієї земельної ділянки, або 46/1000 частин земельної ділянки площею 0,0262 га.
Зазначає, що ОСОБА_4 не визнає і оспорює право власності ОСОБА_3 на 46/1000 спірної земельної ділянки.
У зв`язку з наведеним, позивач просить визнати за ним право власності на цю частину земельної ділянки.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2026 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 3 000 гривень.
Позивач ОСОБА_3 покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивача на її користь 41000 гривень витрат на правничу допомогу, стверджує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив витрати на правничу допомогу.
Заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Судом встановлено, 27 травня 1997 року виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів було прийняте рішення за №158, яким вирішено закріпити в постійне користування за житловими будинками земельні ділянки у таких розмірах: за будинком АДРЕСА_1 площею 1911 кв. м, в тому числі: – в постійне користування – 1000 кв. м; – в тимчасове користування – 911 кв. м. (а.с. 50)
На підставі зазначеного рішення в 1998 році кооперативно-державним проектно-вишукувальним інститутом «Волиньагропроект» було підготовлено Технічний звіт по видачі Державного акту на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ). В матеріалах вказаного звіту знаходиться Виконкоплан із забудови кварталу (Схема розподілу земельної ділянки) по АДРЕСА_1 , користувачами якої на той момент були ОСОБА_6 (1/2 частки) та ОСОБА_5 (1/2 частки). Згідно вказаної схеми розподілу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 погодилися, що у власність ОСОБА_5 переходить земельна ділянка, площею 500 кв. м (під будівлями та спорудами), і у власність ОСОБА_6 переходить земельна ділянка, площею 500 кв. м (під будівлями та спорудами), а земельна ділянка 911кв. м. (під городом) – залишається у тимчасовому користуванні обох сторін. ( а.с. 52 – 58).
Відповідно до договору дарування від 03.09.1998 року ОСОБА_5 подарувала позивачу – ОСОБА_3 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,025 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 4).
З копії державного акту на земельну ділянку № 646299 вбачається, що на підставі названого договору дарування, ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0238 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. (а.с. 5).
Відповідно до договору дарування від 25.01.2001 р., зареєстрованого в реєстрі за №123, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 ? частину земельної ділянки площею 0,025 га , розташовану у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 6).
На підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ № 023642, виданого 12.02.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №33654, ? частина земельної ділянки, площею 0,05 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 (а.с. 7).
Схемою розподілу земельної ділянки стверджується порядок користування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельною ділянкою, яка перебувала у спільній частковій власності сторін: 212 м.кв. передавалась у користування ОСОБА_3 , 192 м.кв. передавалась в користування ОСОБА_4 , а частина цієї земельної ділянки площею 96 м.кв., що складав власне заїзд у двір, залишилась у спільному користуванні сторін (а.с. 8 – 10).
Згідно з договором дарування від 02.08.2011 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 0,0238 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: 0710100000:22:026:0029.
Згідно з договором дарування від 12.05.2011 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , земельну ділянку, площею 0,0238 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: 0710100000:22:026:0029 (а.с. 35 – 40.)
Відповідно до договору дарування від 25.05.2019 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 33/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 0,0238 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41 – 49).
Таким чином, у власності позивача перебувала земельна ділянка, площею 0,0238 га, яка була відчужена на користь третіх осіб договором дарування.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст. 16 ЦК України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень зазначених норм права розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах.
При цьому суд має встановити наявність в особи суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких особа звернулася до суду, адже на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема: у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0262 га, у частці земельної ділянки площею 0,025 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, стверджуючи, що фактична площа земельної ділянки – 0,0238 га, якою він володів, користувався та відчужив, не співпадає із площею якою він отримав у власність за договором дарування — 0,0250 га.
Статтею 22 ЗК України ( в редакції чинній на день укладення договору дарування земельної ділянки ОСОБА_3 03.09.1998 р) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про встановлення меж та площі земельної ділянки про яку вказує позивач, а саме: 1/2 частини площею 0, 025 га., яку він отримав на підставі згаданого договору, в натурі ( на місцевості).
Натомість Державним актом від 14.02.2006 року, що виданий на підставі договору дарування від 03.09.1998 року, закріплено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0238 га за адресою: АДРЕСА_1 . У даному акті відображено план меж земельної ділянки з кадастровим номером 22:026:0029, що передана ОСОБА_3 у власність, зазначено суміжних землекористувачів та межі проходу. 
Такий державний Акт та площі і межі земельної ділянки, що виділялась у власність, ОСОБА_3 був схвалений та не оспорений. В подальшому саме ця земельна ділянка площею 0,0238 га за адресою: АДРЕСА_1 була ним 02.08.2011 року подарована ОСОБА_7 . 
Фактично договір дарування , яким ОСОБА_3 було подаровано 1/2 частини земельної ділянки площею 0, 025 га, був лише правовою підставою для набуття ділянки у власність. Він давав право звернутися за оформленням Державного акта, але не замінював його як документ про власність. 
За дослідженими доказами судом встановлено, що у власність ОСОБА_3 набув 0,0238 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. 
Стаття 392 ЦК України передбачає позов про визнання права власності (віндикаційний позов) як спосіб захисту на той випадок, коли саме право власності оспорюється або не визнається іншою особою, або втрачено документ, що його посвідчує. Предметом захисту за цією нормою є саме право власності як таке. 
Проте позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував набуття ним права власності на земельну ділянку площею 0,0262 га, що виключає можливість визнання за ним такого права судом. 
Позивач станом на день звернення до суду не є власником земельної ділянки та житлового будинку чи господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Судом не встановлено наявності у ОСОБА_3 будь-якого речового права на майно за вказаною адресою, яке підлягало б захисту шляхом визнання з врахуванням заявлених ним вимог. .
Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України право на земельну ділянку є похідним від права власності на розташований на ній об`єкт нерухомого майна.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства; однак передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування, зокрема, щодо об`єктів нерухомості, які мають режим військового майна (постанова від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18).
Оскільки позивач не є власником житлового будинку чи господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 у нього відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для їх обслуговування.
На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову відповідає вимогам закону.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2026 року стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 3 000, 00 гривень.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду відповідач ОСОБА_4 просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивача на її користь 41000 гривень витрат на правничу допомогу.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог в даній цивільній справі відмовлено.
На адресу суду 31 грудня 2025 року від представника відповідача адвоката Сорокопуда М.О. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000грн.
Крім того, 07 січня 2026 року від відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, яку надавала адвокат Міщук І.В. в розмірі 21 000 грн, та витрат, понесених на експертизу в сумі 5000 грн. Одночасно подано клопотання про поновлення строків звернення до суду із заявою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У частинах 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційний суд враховує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 41 000 грн не відповідає засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про зменшення витрат на правничу допомогу. 
Необхідно зауважити, що позовна заява та додатні до неї письмові докази не є об`ємними та не потребували значного часу для їх вивчення та дослідження, а тому є необґрунтованою вказівки в акті виконаних робіт від 02.12.2025 року про три години витраченого часу на ознайомлення. Також зміст відзиву не містить покликань на практику ВС та Європейського суду щодо вирішення справ про визнання права власності, застосування строку позовної давності про вивчення якої упродовж 8 годин у згаданому акті вказує адвокат. Також необґрунтованими на думку суду є вказівка про підготовку тривалістю у 10 годин відзиву на позовну заяву, зважаючи на його зміст, об`єм та обґрунтованість. Також необхідно зауважити, що адвокат Міщук І.С. не приймала участі в жодному судовому засіданні.
В даній справі було проведено 4 судових засідання за участю представника відповідача загальною тривалістю 2 години та 5 хвилин, що також впливає на розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат та зменшив розмір витрат, що підлягають стягненню з позивача в користь відповідача
Судом під час ухвалення додаткового рішення з врахуванням клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу обґрунтовано було встановлено, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданими адвокатами обсягом послуг, витраченим ними часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник Кондратюк Володимир Веніамінович та апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: