ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/963/25	Головуючий у 1-й інстанції Мельник А.В. 	
Провадження № 22-ц/817/51/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Панькевич Т.І. 
з участю  ОСОБА_1 та його представника - адвоката Микитовича П.М., представника Микулинецької селищної ради - адвоката Кузнєцової М.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Микулинецької селищної ради на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року, ухвалене суддею Мельник А.В. у цивільній справі №606/963/25 за позовом ОСОБА_1 до Микулинецької селищної ради, селищного голови Микулинецької територіальної громади Слободяна Івана Васильовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: комунальне підприємство Микулинецької селищної ради “Дружба”, комунальне підприємство Микулинецької селищної ради “Комунпобутсервіс” про скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що розпорядженням селищного голови від 16 липня 2024 року №121-К його звільнено з посади начальника комунального підприємства Микулинецької селищної ради «Дружба» (далі — КП “Дружба”) з 17 липня 2024 року на підставі рішення селищної ради від 27 березня 2024 року №2772 «Про реорганізацію комунального підприємства». Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі №500/3115/24, яке набрало законної сили 14 березня 2025 року, вказане рішення про реорганізацію визнано протиправним та скасовано.
Після набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №500/3115/24 у відповідача виник обов`язок усунути наслідки протиправної реорганізації, відновити діяльність підприємства та вирішити питання поновлення позивача на посаді. Проте, селищна рада таких дій не вчинила. Позивач неодноразово звертався до селищного голови із заявами щодо поновлення на роботі, однак відповіді по суті не отримав, що свідчить про триваюче порушення його трудових прав.
ОСОБА_1 вважає, що строк звернення до суду з даним позовом про поновлення на роботі ним не пропущено, оскільки перебіг строку слід обчислювати з моменту, коли він дізнався про порушення свого права - невиконання відповідачем рішення адміністративного суду у справі №500/3115/24 та відмову у фактичному поновленні його на роботі. 
ОСОБА_1 мав правомірні очікування, що після набрання законної сили судовим рішенням у справі №500/3115/24 Микулинецька селищна рада у розумні строки — 2-3 місяці усуне порушення у частині протиправного припинення юридичної особи шляхом відновлення діяльності ліквідованого комунального підприємства, поновлення на посаді керівництва.
Крім того, вважає, що під час дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив: скасувати розпорядження селищного голови від 16 липня 2024 року №121-К «Про звільнення ОСОБА_2 », поновити його на посаді начальника КП «Дружба» з 17 липня 2024 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення та судові витрати.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано розпорядження селищного голови Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області № 121-К від 16.07.2024 "Про звільнення ОСОБА_2 ".
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника КП "Дружба" з 18 липня 2024 року.
Стягнуто із Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 163941,93 грн з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Микулинецька селищна рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції помилково пов`язав початок перебігу строку звернення до суду з набранням законної сили рішенням адміністративного суду у справі про скасування рішення щодо реорганізації підприємства та фактично застосував тримісячний строк, тоді як у спорах про звільнення встановлено спеціальний місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. 
Звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду та подальші письмові й усні звернення до селищної ради з питанням поновлення на роботі не є об`єктивними перешкодами для своєчасного подання позову про поновлення на роботі. 
Розгляд адміністративної справи не позбавляв його можливості звернутися до суду в межах установленого строку з позовними вимогами про поновлення на роботі. Відтак, підстав для поновлення пропущеного строку не було. 
Навіть за умови обчислення строку з 14 березня 2025 року позов подано 13 червня 2025 року, тобто з пропуском 1-місячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. При цьому, рішення суду не містить чіткого формулювання щодо поновлення строку та моменту, з якого його поновлено. 
Крім цього, суд безпідставно дійшов висновку про незаконність звільнення лише з огляду на скасування рішення про реорганізацію підприємства, оскільки звільнення було зумовлене змінами в організації роботи та скороченням штату відповідно до затвердженого штатного розпису, а позивача було завчасно попереджено про вивільнення та запропоновано вакантні посади.
У відзиві ОСОБА_1  заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін. Вказує, що розпорядження про його звільнення від 16 липня 2024 року було видане на підставі рішення селищної ради №2772 від 27 березня 2024 року про реорганізацію комунального підприємства «Дружба». Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі №500/3115/24 вказане рішення про реорганізацію визнано протиправним та скасовано. Дане рішення набрало законної сили 14 березня 2025 року, тому з цього моменту виникло його суб`єктивне право на поновлення на посаді. Після цього він неодноразово звертався до селищного голови з вимогою відновити діяльність підприємства та поновити його на роботі. Лише отримавши відповідь про відмову у добровільному поновленні, він звернувся до суду в межах установленого строку. Визначальним є не сам факт отримання наказу про звільнення, а момент скасування рішення про реорганізацію, що зумовлює приведення сторін у попередній стан.
Заслухавши пояснення представника Микулинецької селищної ради — адвоката Кузнєцової М.І., яка доводи апеляційної скарги підтримала, пояснення ОСОБА_1 та його представника — адвоката Микитовича П.М., які проти задоволення апеляційної скарги заперечили, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Обставини справи.
27 березня 2024 року Микулинецькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області прийнято рішення №2772 «Про реорганізацію комунального підприємства», яким вирішено реорганізувати комунальне підприємство Микулинецької селищної ради «Дружба» (код ЄДРПОУ 36974707) шляхом приєднання до комунального підприємства Микулинецької селищної ради «Комунпобутсервіс» (код ЄДРПОУ 42104596).
Пунктом 2 цього рішення визначено, що комунальне підприємство Микулинецької селищної ради «Комунпобутсервіс» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків комунального підприємства «Дружба». Пунктом 4 передбачено створення комісії з реорганізації із затвердженням її персонального складу, пунктом 5 — покладено на комісію обов`язок здійснити процедуру приєднання відповідно до вимог законодавства. Пунктом 6 доручено попередити працівників підприємства «Дружба» про можливе вивільнення у зв`язку з реорганізацією та забезпечити їх соціально-правові гарантії. Контроль за виконанням рішення покладено на селищного голову Івана Слободяна та постійну комісію селищної ради з питань прав людини, законності, депутатської діяльності, етики та регламенту.
16 липня 2024 року розпорядженням Микулинецького селищного голови №121-К «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_1 звільнено з посади начальника комунального підприємства Микулинецької селищної ради «Дружба» з 17 липня 2024 року у зв`язку з реорганізацією шляхом скорочення штату. У розпорядженні зазначено, що підставою звільнення є рішення сесії Микулинецької селищної ради №2772 від 27 березня 2024 року «Про реорганізацію комунального підприємства».
Листом від 17.07.2024 року №1245 Микулинецька селищна рада повідомила ОСОБА_1 про необхідність отримати трудову книжку, додатком до вказаного листа зазначено копію розпорядження №121-К від 16.07.2024 року про звільнення ОСОБА_3 .
Копія вказаного листа надана позивачем в якості додатка до позовної заяви, де вказано, що оригінал документу знаходиться у ОСОБА_1 . 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі №500/3115/24 за позовом ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано рішення Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №2772 від 27 березня 2024 року «Про реорганізацію комунального підприємства». Вказане судове рішення набрало законної сили 14 березня 2025 року.
Після 14 березня 2025 року ОСОБА_1 усно та письмово звертався до Микулинецької селищної ради з питанням щодо його поновлення на роботі.
Зокрема, 28 травня 2025 року ОСОБА_1 звертався із письмовою заявою до Микулинецької селищної ради, у якій просив повідомити, чи буде селищна рада подавати касаційну скаргу у справі №500/3115/24 і чи буде його поновлено на посаді начальника КП Микулинецької селищної ради “Дружба” та вказати коли це буде зроблено.
На вказану заяву Микулинецька селищна рада надала відповідь від 03.06.2025 року про те, що запитувана інформація не створена та задокументована в Микулинецькій селищній раді, тому не може бути надана.
Згідно з довідкою КП Микулинецької селищної ради “Комунпобутсервіс” №38 від 2 вересня 2025 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 до звільнення становила 628,13 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження про звільнення було прийняте на підставі рішення Микулинецької селищної ради №2772 від 27 березня 2024 року «Про реорганізацію комунального підприємства», яке рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі №500/3115/24 визнано протиправним та скасовано, а тому на момент розгляду справи були відсутні правові підстави для реорганізації комунального підприємства «Дружба» та, відповідно, для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що хоча позов подано з пропуском місячного строку з дня звільнення, однак причини пропуску є поважним, оскільки після скасування рішення про реорганізацію ОСОБА_1 неодноразово звертався до органу місцевого самоврядування з вимогою відновити становище, що існувало до прийняття рішення №2772, та лише після відсутності відповідних дій звернувся до суду. З огляду на це строк звернення до суду було поновлено.
Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині визнання звільнення ОСОБА_1 з роботи незаконним, однак не погоджується з висновками в частині наявності поважних причин пропуску позивачем строку звернення в суд та наявності підстав для поновлення цього строку, з огляду на наступне.
В силу статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно із статті 51 КЗпП України однією з гарантій забезпечення права громадян на працю, серед інших є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
В силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оспорюваного розпорядження Микулинецького селищного голови №121-К від 16 липня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_2 » було рішення рішення Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №2772 від 27 березня 2024 року «Про реорганізацію комунального підприємства», яке скасовано рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі №500/3115/24.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_1 звільнений з роботи саме у зв`язку з реорганізацією комунального підприємства «Дружба», після визнання судовим рішенням такої реорганізації незаконною і відновлення роботи організації, він мав право бути поновленим на раніше займаній посаді у цьому підприємстві, тобто вимоги позивача є обґрунтованими.
Разом з тим, вирішуючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, суд не врахував норми, передбачені статті 233 КЗпП України, якою встановлено строки звернення в суд у справах про звільнення — у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Порушення вказаного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові.
При вирішенні питання щодо застосування строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач дізнався про незаконність свого звільнення 14.03.2025 року з набранням законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №500/3115/24 та звернувся до суду 13.06.2025 року в межах 3-місячного строку. Суд врахував, що саме ОСОБА_1 звертався в суд з адміністративним позовом і після набрання судовим рішенням законної сили добросовісно вчиняв дії щодо захисту свого права на працю, а саме неодноразово звертався до органу місцевого самоврядування з питанням щодо добровільного поновлення його на роботі. З урахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк з поважних причин.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання застосування строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, виходячи з наступного.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору і такий строк, у разі його пропуску з поважних причин, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поряд з цим, вказаною нормою трудового законодавства не визначено переліку причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору та їх поважності, оскільки така обставина визначається в кожному випадку окремо, залежно від конкретних обставин.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Безумовним є те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, слід визнавати ті причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення особи до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами.
Отже, підстави пропуску строку, визначеного статті 233 КЗпП України, можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність таких об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (див., зокрема: постанови Верховного суду: від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22).
З матеріалів справи вбачається, що розпорядження Микулинецького селищного голови №121-К про звільнення ОСОБА_1 прийнято 16 липня 2024 року, а звільнення відбулося 17 липня 2024 року. 
Отримання копії наказу про звільнення безпосередньо після звільнення ОСОБА_1 не заперечував.
Із позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся 13 червня 2025 року, тобто майже через одинадцять місяців після звільнення, що свідчить про пропуск встановленого статтею 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду у справах про звільнення.
Посилання ОСОБА_1 на те, що перебіг строку слід обчислювати з 14 березня 2025 року — дати набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі №500/3115/24, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Стаття 233 КЗпП України встановлює спеціальне правило обчислення строку саме у справах про звільнення — з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а не з моменту встановлення судом незаконності підстав звільнення чи скасування відповідного рішення органу місцевого самоврядування.
Більше того, навіть у разі обчислення місячного строку звернення до суду з 14 березня 2025 року (дати набрання законної сили рішенням адміністративного суду), такий строк сплив 14 квітня 2025 року, тоді як із позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся лише 13 червня 2025 року, тобто і за такого підходу встановлений законом строк є пропущеним.
Звернення до адміністративного суду з вимогою про скасування рішення Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №2772 від 27 березня 2024 року «Про реорганізацію комунального підприємства» та подальше очікування виконання цього судового рішення шляхом добровільного поновлення відповідачем ОСОБА_1 на роботі, не є об`єктивними і непереборними перешкодами для своєчасного звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. 
Розгляд справи Тернопільським окружним адміністративним судом не позбавляв ОСОБА_1 можливості звернутися до суду із позовом про поновлення на роботі у межах місячного строку, а у разі необхідності — клопотати про зупинення провадження до вирішення пов`язаної справи.
Не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку і неодноразові звернення до селищної ради з вимогою добровільно поновити його на роботі, оскільки такі дії є реалізацією права на досудове врегулювання спору, однак не перешкоджають особі одночасно скористатися правом на судовий захист.
Таким чином, суд першої інстанції, поновлюючи строк звернення до суду та визнаючи причини його пропуску поважними, неправильно застосував норми матеріального права щодо строків звернення за вирішенням трудового спору, що є підставою для скасування рішення.
Зважаючи на те, що пропуск строку звернення до суду у справах про звільнення без поважних причин є самостійною підставою для відмови у позові, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню незалежно від встановленої незаконності підстав звільнення. 
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Микулинецької селищної ради — задовольнити.
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року — скасувати.
Ухвалити рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Микулинецької селищної ради, селищного голови Микулинецької територіальної громади — Слободяна Івана Васильовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: комунальне підприємство Микулинецької селищної ради “Дружба”, комунальне підприємство Микулинецької селищної ради “Комунпобутсервіс”, про скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.