ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 752/18972/23

провадження № 61-4157св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа- ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Любаренком Ігорем Олеговичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у складі судді Кордюкової Ж. І. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_4 , про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він є користувачем квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є його батьком, а ОСОБА_3 - дружиною батька.
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права користування вказаною квартирою.
Рішенням суду від 22 серпня 2021 року у справі № 752/11623/21 позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, визнано за ним право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі зазначеного судового рішення відповідач вселився у спірну квартиру.
Проте, постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Виходячи з наведеного позивач вважав, що відповідачі без належних правових підстав проживають у спірній квартирі, а тому підлягають виселенню, оскільки самоправно зайняли жиле приміщення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із незаконно займаної ними квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем заявлено вимогу про виселення відповідачів зі спірної квартири, проте не зазначено з наданням чи без надання іншого житлового приміщення, хоча саме такі способи захисту права є ефективними та належними. Суд самостійно не може обирати спосіб захисту порушених прав, а тому, діючи відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку, що у задоволенні вимог позивача про виселення відповідачів слід відмовити.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не довів порушення його прав відповідачами. У позовній заяві не аргументовано мети позову, не зазначено на захист якого саме права позивача пред`явлено цей позов з огляду на те, що правовідносини виникли із договору найму, а на час пред`явлення позову у вересні 2023 року ОСОБА_1 не був зареєстрований у спірній квартирі. Не вказано про співмірність такого виселення відповідній меті з урахуванням того, що обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Суд застосував статтю 9 ЖК України про те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом, та зазначив, що судове рішення у справі № 752/11623/21, яке було скасовано, не було підставою для вселення, а лише підтвердило право ОСОБА_2 на користування квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2025 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Любаренко І. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов  ОСОБА_1  задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували практику Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 116 ЖК України про те, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Суди не врахували, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 три квартири, але останній продовжує проживати у спірному житлі зі своєю дружиною. ОСОБА_2 після одруження з ОСОБА_3 почав систематично вимагати кошти та різне майно в нього, ініціювавши 35 судових справ.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У липні 2025 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду з відзивами на касаційну скаргу, в яких вказують, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильність вирішення судами попередніх інстанцій справи, тому просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любаренка І. О., без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані   ОСОБА_5 додаткові пояснення у справі, оскільки такий процесуальний документ не передбачено нормами ЦПК України на стадії касаційного провадження, а по суті є штучним поданням відзиву поза межами визначеного процесуального строку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

17 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2026 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 лютого 1981 року ОСОБА_6 був виданий ордер № 77016 серії Б на сім`ю з чотирьох осіб (він, ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ) на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на інформацію, надану Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією, станом на 23 січня 2023 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_2 з 27 червня 2022 року, ОСОБА_9 з 20 жовтня 1994 року, ОСОБА_10 з 19 лютого 2019 року, ОСОБА_4 з 30 липня 1985 року, ОСОБА_11 з 19 квітня 2001 року, ОСОБА_12 з 22 липня 1993 року. 

ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою з 20 жовтня 1994 року до 08 червня 2021 року.

22 серпня 2021 року Голосіївський районний суд міста Києва у справі № 752/11623/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_13 , ОСОБА_11 про визнання права користування житловим приміщенням ухвалив рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

27 червня 2022 року ОСОБА_2 зареєструвався у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

08 червня 2023 року Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження № 247 про зміну договору найму ОСОБА_2 , який родиною з шести осіб мешкають у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 надав згоду на оформлення особового рахунку за вказаною адресою ОСОБА_2 , про що склав відповідну заяву.
19 грудня 2022 року аналогічну заяву склала ОСОБА_4 .

Постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у справі № 752/11623/21 рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_3 на праві власності належить частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , частка квартири за адресою: АДРЕСА_5 , частка квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права 
без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 344/18748/14, від 03 вересня 2018 року у справі № 554/650/15-ц, від 17 січня 2019 року у справі № 204/9154/14-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 554/5628/15-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 552/6101/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Любаренка І. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням змін, внесених за наслідком апеляційного перегляду, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13березня 2024 року у справі № 757/23249/17 (провадження № 14-95цс22) вказано, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 

За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і на захист яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (пункти 63-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25)).

Встановивши, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, звертаючись до суду з позовом не обґрунтував, чим відповідачі порушують його права, а доводи про те, що вони самоправно вселилися у квартиру не знайшли свого підтвердження, суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача не порушені і про безпідставність позовних вимог.

Доводи касаційної скарги, фактично, зводяться до того, що суди не врахували практику Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 116 ЖК України про те, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Проте, з такими доводами погодитися не можна, оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року (справа № 752/11623/21), яким за ним визнано право користування вказаною квартирою, яке хоча й було пізніше скасовано в апеляційному порядку, проте це не дає підстави вважати вселення ОСОБА_2 до спірного житла самоправним.

Суд апеляційної інстанції послався на постанову Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17, в якій зроблено правові висновки про те, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції правильно було зазначено, що судове рішення у справі № 752/11623/21 саме по собі не було підставою для вселення, а лише підтвердило право ОСОБА_2 на користування квартирою і стало підставою для його реєстрації в цьому помешканні. Суд правильно вказав, що скасування цього рішення в апеляційному порядку не може бути підставою для виселення ОСОБА_2 .

Посилання касаційної скарги на неврахування постанов Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у цій справі встановлено інші фактичні обставини.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням внесених унаслідок апеляційного перегляду змін, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення районного суду, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову апеляційного суду - без змін.

Клопотання заявника про компенсацію йому судових витрат відхиляється, оскільки колегія суддів залишає його касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Любаренком Ігорем Олеговичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк