Справа № 372/4391/19 
Провадження 2-8/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Кравченка М.В.
при секретарі Ільїній А.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представника відповідача ОСОБА_5 , 
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Магомедова Марина Гамидівна, про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

05.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів та з урахування уточнених позовних вимог просить визнати недійсним договору купівлі-продажу № 2235 від 24.05.2011 року житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., реєстраційний номер майна 1430051, номер запису 1033, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 25.06.2011 року, внесення запису 25.06.2011 року, повернути у власність ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 713,1, житлова площа (кв.м): 98,4 та скасувати право власності зареєстроване за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 1430051, номер запису 1033, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 25.06.2011 року, внесення запису 25.06.2011 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 має перед ним грошовий борг в розмірі 3 012 837 доларів США 00 центів, щодо повернення якого на момент звернення з даним позовом відповідач ухиляється, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2029 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення зазначеної суми боргу з відповідача ОСОБА_3 йому відомо що відповідач ОСОБА_3 має велику кількість боргових зобов`язань в тому числі і перед іншими кредиторами. Боргові зобов`язання у відповідача виникли починаючи з 2011 року. Так, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 369/7037/13-ц між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» та Відповідачем у даній справі (позичальник), був укладений кредитний договір № 49.4/171/07-03 від 27 грудня 2007 року (зі змінами і доповненнями до нього), кредитний договір. Відповідно до умов Кредитного договору Позивач у справі № 369/7037/13-ц зобов`язався відкрити Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в загальному розмірі 17 904 573,00 гривень. Як вбачається з матеріалів справи № 369/7037/13-ц Позичальнику (Відповідачу у даній справі) було відкрито позичковий рахунок та надано обумовлені Кредитним договором грошові кошти у повному обсязі у розмірі 17 904 573,00 гривень. Починаючи з 10 червня 2009 року Позичальник (Відповідач у даній справі) повністю припинив виконання зобов`язань щодо сплати процентів за користування кредитом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області ухвалено рішення задовольнити позов Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» та стягнути зі ОСОБА_3 суму заборгованості. Голосіївський районний суд міста Києва рішенням у справі № 752/5009/14-ц також задовольнив позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» про стягнення зі ОСОБА_3 суми заборгованості за кредитним договором № 72/08Ф від 03 листопада 2008 року та постановлено стягнути заборгованість за кредитним договором № 1 у сумі 16568745,54 грн. та за кредитним договором № 2 в розмірі 2489374,72 грн. Разом з тим, з аналізу даних, наведених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вбачається, що Відповідач відчужив належне йому нерухоме майно близькій особі (тещі ОСОБА_4 ). Так, житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 був відчужений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2011 року. Відчужуючи нерухоме майно на користь свої тещі ОСОБА_3 знав про наявність в нього невиконаних грошових зобов`язань, тому міг передбачити негативні наслідки для себе. Як вбачається з даних, наведених на сайті судової влади Голосіївським районним судом міста Києва порушено провадження за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, справу призначено до розгляду на 23 грудня 2019 року (справа № 752/18929/19). Позивач вважає, що таким чином і ОСОБА_3 , і ОСОБА_6 намагаються уникнути виконання грошового зобов`язання перед кредиторами та діють очевидно недобросовісно у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки укладений між відповідачами має ознаки фраудаторності.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06.12.2019 року задоволено заяву про ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на об`єкт нерухомості - житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051) та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ). Заборонено ОСОБА_4 , Міністерству юстиції України, його структурним підрозділам, а також будь-яким суб`єктам та органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам, особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії, здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав на нерухоме майно, заборонити вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зміни до таких записів та/або скасування таких записів щодо об`єкту нерухомості - житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051) та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 23.10.2020 року задоволено частково клопотання представника позивача про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Магомедової Марини Гамидівни (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, б.123, оф.8) належним чином завірені копії договору купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 , посвідченого 24 травня 2011 року за № 2235 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою Мариною Гамидівною, а також всіх документів, що стали підставою для вчинення відповідної нотаріальної дії. В задоволенні іншої частини клопотання про витребування доказів відмовлено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Магомедову Марину Гамидівну. Продовжено строки підготовчого провадження на строк виконання вимог цієї ухвали.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10.02.2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину відмовлено повністю.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10.02.2021 року клопотання представника позивача задоволено. Провадження по цій цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Магомедова Марина Гамидівна, про визнання недійсним правочину, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 752/26562/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання зобов`язання припиненим.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2025 року поновлено провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10.11.2025 року в задоволенні клопотання представниці позивача про зупинення провадження у справі відмовлено.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 21.01.2026 року задоволено заяву представниці позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (ел. пошта:  ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua).
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2026 року задоволено заяву свідка ОСОБА_7 (ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), представниці позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (ел. пошта:  ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про участь свідка ОСОБА_7 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua).
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням уточнених позовних вимог та просив їх задовольнити. Пояснив, що він позичав значені грошові кошти відповідачу ОСОБА_3 на протязі декількох років, він запевняв його, що в нього є майно і бізнес і він буде повертати йому кошти, проте він ввів його в оману і не віддавав кошти, а майно, яке йому належало відчужував на користь інших осіб. Відповідач ОСОБА_3 пересувався на різних транспортних засобах, у нього були коштовні годинники, він проживав на Золотих Воротах в смт. Козин Обухівського району Київської області, йому не відомо кому належали автомобілі, на яких пересувався відповідач ОСОБА_3 , а в 2011 році він переоформив належні йому земельну ділянку та житловий будинок на свою тещу. В 2011-2012 роках він неодноразово передавав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти різними сумами. Відповідач ОСОБА_3 брав в нього кошти на розвиток бізнесу, однак не повертав жодного разу. Він передавав йому кошти до 2013 року, а в 2013 році відповідач ОСОБА_3 написав йому розписки на всю суму. З приводу бізнесу ніяких спільних домовленостей між ними не було. Станом на травень 2011 року відповідач ОСОБА_3 винен був йому грошові кошти в сумі 750 000 доларів США, а кошти він йому почав передавати з 2009 року, і тоді він йому казав, що поверне ці кошти до 2011 року, будь-яких розписок він від нього не вимагав.
Представниця позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та з урахуванням уточнених позовних вимоги просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач ОСОБА_3 навмисно відчужив належне йому майно на користь інших осіб, задля уникнення виконання наявних в нього грошових зобов`язань, факто відповідач ОСОБА_3 отримав грошові кошти від позивача раніше, а розписки написав пізніше на вимогу позивача. Фактично правовідносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 розпочались в 2011 році, передача коштів відбувалась частинами. У відповідача ОСОБА_3 крім наявних боргових зобов`язань перед позивачем, є і інші боргові зобов`язання і тому він, будучи боржником відчужував належне йому майно на користь третіх осіб - тещу. Того дня відповідач ОСОБА_3 відчужив на користь тещі належні йому земельну ділянку та житловий будинок, крім цього в подальшому під час поділу майна між подружжям, все майно залишилось дружині. Всі ці дії відповідача ОСОБА_8 зроблені задля уникнення від виконання боргових зобов`язань. Борг перед позивачем у відповідача ОСОБА_3 виник до відчуження майна. Покази відповідачів є неправдивими. Фактично відповідач ОСОБА_3 продовжує користуватися відчуженим майном, на автомобілі, який він також відчужив порушував ПДР. Таким чином, договір купівлі-продажу земельної ділянки і будинку, які належали відповідачу ОСОБА_3 є фраудаторним, оскільки передача коштів позивачем відповідачу ОСОБА_3 відбавалась раніше, ще до 2011 року, а відповідач намагається уникнути виконання грошового зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що вона з відповідачем ОСОБА_3 дійсно в травні 2011 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки і будинку. Вони вирішили вкласти гроші в справу для майбутнього онуків. Земельна ділянка коштувала 550 000 гривень, що становить 70 000 доларів США, а будинок коштував 2 400 000 гривень, що становить 300 000 доларів США. Грошові кошти передавались в неї вдома, оскільки вона боялась їздити з ними по місту, після чого вони поїхали до нотаріуса, де уклали договір купівлі-продажу. В неї з відповідачем ОСОБА_3 були нормальні стосунки, він чоловік її доньки. Оскільки був ризик втратити кошти, тому вони вирішили передати кошти дітям та онукам. Земельну ділянку і будинок вона придбала за власні кошти, її чоловік проживає у Молдові, його батьки продавали сільськогосподарську продукцію, після смерті батьків було продано їх будинок, її батьки також їй допомагали та передали їй золоті монети її бабусі. Вона збирала кошти на придбання земельної ділянки та будинку. Монети, які в неї були вона продала в 1999 році в м. Києві за 200 000 доларів США, крім того в неї були власні збереження в сумі 100 000 доларів США. Ці кошти вона не декларувала, ніяких документів не збирала, оскільки не було обов`язку. Відповідача ОСОБА_3 вона знала за декілька років до укладення договору купівлі-продажу, її донька ще тоді не була з ним у шлюбі. Її онуки проживають за кордоном. Її донька розлучена з відповідачем ОСОБА_3 , вони разом не проживають, вона не бачила його вже приблизно 4,5 роки. В неї є у власності автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», відповідач ОСОБА_3 не користувався цим автомобілем. Комунальні послуги за будинок сплачує вона, виходить приблизно 50 000 - 60 000 гривень на місяць, також вона не офіційно сплачує за прибирання території. Відповідач ОСОБА_9 періодично проживав в цьому будинку, про свої подальші плани він їй не повідомляв.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що 2011 році в нього був комерційний проект, в який позивач вирішив інвестувати кошти, вони створили спільну компанію, яка викупила інші компанію в Індії, отримали ліцензію на збагачення руди. Позивач інвестував грошові кошти в розмірі 24 000 000 доларів США, про що були укладені відповідні угоди, однак в подальшому він перестав інвестувати кошти в цей проект у зв`язку з чим він так і не був завершений. Будинок він продав за пів року до укладення угоди. Будинок він продав своїй тещі за готівку, а коли став депутатом, то ці кошти задекларував. Його теща в повному обсязі з ним розрахувалась. Патент на їх проект був отриманий в 2012 році, вони возили руду з Індії, це все було в рамках проекту з позивачем ОСОБА_1 70% компанії належало позивачу ОСОБА_1 , і він все контролював. Продаж ним будинку і земельної ділянки та комерційні відносини між ним та позивачем між собою ніяк не пов`язані. Він знайомий з позивачем з 2006 року. На вимогу позивача він декілька разів писав розписки про отримання коштів, але в них тоді були довірительні відносини. Вся документація про цьому проекту знаходиться у позивача. Він писав позивачу дві розписки. Так в нього є інші судові процеси, які ще не завершені. Він продав будинок і земельну ділянки, оскільки йому потрібні були обігові кошти і він же був ініціатором продажу. Хто зараз проживає у будинку йому не відомо, з дружиною він розлучений і не проживає з нею, у них немає сімейних відносин. Звідки його теща брала кошти на придбання земельної ділянки та будинку йому не відомо, він не користується майном колишньої дружини і тещі, автомобілем тещі він не користувався. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. в травні 2011 року. Він продав земельну ділянку в будинок за 370 000 доларів США. Крім цього бізнес-проекту, в нього були також і інші. Цей будинок дістався йому у спадок після його бабусі. На той час інших боргових зобов`язань в нього не було
В судовому засіданні представник відповідач ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що відчуження відповідачем ОСОБА_3 будинку і зобов`язання між сторонами не пов`язані між собою ні за датою, ні по суті. Розписки відповідачем ОСОБА_3 були написані пізніше, ніж він продав належні йому земельну ділянку та будинок, оскільки він продав майно в травня 2011 року, а боргові зобов`язання в нього виникли в 2013 році та 2015 року. Між сторонами був створений бізнес-проект. На момент продажу відповідачем ОСОБА_3 належного йому майна в нього не було будь-яких обтяжень, судових рішень, виконавчих проваджень. Таким чином даний позов є надуманим та не підлягає задоволенню. Дати передачі коштів не встановлено, продаж відповідачем ОСОБА_3 належного йому майна не пов`язаний з його борговими зобов`язаннями, оскільки відчуження належного відповідачу ОСОБА_3 майна відбулось до виникнення в нього боргового зобов`язання перед позивачем. 
Свідок ОСОБА_10 будучи товаришем позивача та бізнес-партнером в судовому засіданні пояснив, що він знає, що позивач неодноразово позичав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти, це були значні суми, і позивач неодноразово передавав кошти в його присутності, а потім відповідач ОСОБА_3 написав позивачу розписку. Позивач передавав грошові кошти відповідачу ОСОБА_3 приблизно на протязі 4 років починаючи з 2010 року, в свою чергу відповідач ОСОБА_3 обіцяв позивачу кошти повернути, то через тиждень, то через місяць. Станом на 2011 рік борг відповідача ОСОБА_3 становив 500 000 доларів США. Йому відомо, що відповідач ОСОБА_3 позичав кошти у позивача на розвиток свого бізнесу, однак програв ці кошти в казино. У відповідача ОСОБА_3 , також був борг у ПАТ «КБ «Правекс-Банк». Відповідач ОСОБА_3 переписав належне йому майно на родичів, оскільки не хотів віддавати борг. Також він у позивача брав автомобіль марки «Ferrari». Позивач в його присутності передавав грошові кошти відповідачу ОСОБА_3 в ресторані «Фелліні» та в офісі, в 2010-2011 роках, а потім в 2012-2013 роках, але точних дат він не пам`ятає, факт передачі коштів не фіксував. Позивач передавав відповідача значні суми коштів по 100, 200, 400 тисяч доларів США. Розписку відповідач ОСОБА_3 написав на вимогу позивача в 2013 році. Станом на травень 2011 року відповідач ОСОБА_3 був винен позивачу приблизно 500 000 доларів США. На той час вони товаришували, про бізнес-проект в Індії, йому нічого не відомо, він знає, що відповідач ОСОБА_3 займався вирішенням питань в Київраді. Також зі слів інших осіб йому відомо, що відповідача ОСОБА_3 уникає повернення боргів.
Свідок ОСОБА_7 будучи знайомою позивача в судовому засіданні пояснила, що співпрацювала з позивачем по юридичним питанням. Вона була свідок того, що відповідач ОСОБА_3 позичав грошові кошти у позивача, ці події відбувались приблизно у 2010-2013 роках, дана позика оформлювалась письмово, однак відповідач ОСОБА_3 борг позивачу не повернув. Позивач та відповідач ОСОБА_3 товаришували. Вона декілька разів особисто передавала кошти відповідачу ОСОБА_3 за дорученням позивача в офісі, точної суми вона не пам`ятає, але це було декілька мільйонів доларів США. Позику письмову позивач та відповідач ОСОБА_3 не оформлювали, точних дат коли відбувались ці події вона не пам`ятає. Суми коштів, які відповідач ОСОБА_3 позичав у позивача були різні, 200 000 доларів США, 300 000 доларів США, вона точно не пам`ятає. Кожного разу, коли позивач позичав відповідачу ОСОБА_3 кошти, вони домовлялись про їх повернення у короткі строки, приблизно декілька тижнів, місяців. В 2011 році позивач продав СК, оскільки хотів розпочинати нові проекти. Відповідач ОСОБА_3 не повертав кошти позивачу навіть частково. Строки повернення відповідачем ОСОБА_3 коштів позивачу продовжувались. Належний відповідачу ОСОБА_3 будинок він продав своїй тещі в 2011 році, позивач про це дізнався, коли готував цей позов до суду. відповідач ОСОБА_3 продав належний йому будинок більше ніж за 400 000 доларів США. Відповідач ОСОБА_3 продав належний йому будинок з метою уникнення виконання грошового зобов`язання, оскільки після продажу, він продовжував користуватися цим будинком. В цьому будинку в 2019 році проводився обшук в межах проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Позивачу було відомо, що відповідач ОСОБА_3 є заможною людиною, в нього у власності був будинок в смт. Козин Обухівського району Київської області та ще один в центрі м. Києва. Всі об`єкти нерухомого майна, які належали відповідачу ОСОБА_3 він переоформив на інших осіб. У відповідача ОСОБА_3 також були боргові зобов`язання і перед іншим особами і перед банками. На цей час у відповідача ОСОБА_3 , немає ніякого майна. Вона була помічником відповідача, коли він був народним депутатом. Також вона працювала у позивача, в її обв`язки входили юридичні питання, у позивача вона працювала з 2000 року, як адвокат, вона є директором юридичної компанії «Кредо-Консалтинг». Між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 були різні спільні проекти. В Індії вони мали придбати завод, однак цей проект не має ніякого відношення до цього цивільного позову. їй відомі всі обставини, оскільки вона здійснювала юридичний супровід позивача. Передача кошти позивачем відповідачу ОСОБА_3 відбувалася в офісі її юридичної компанії. Грошові кошти відповідачу ОСОБА_3 передав позивач, або я за його дорученням. Вона передавала кошти відповідачу ОСОБА_3 за усним проханням позивача. Вона не обговорювала умови передачі коштів позивачем відповідачу ОСОБА_3 , позивач і відповідач ОСОБА_3 між собою обговорювали умови передачі коштів.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
24.05.2011 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), укладено договір купівлі-продажу № 2235 від 24.05.2011 року житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. 24.05.2011 року, реєстраційний номер майна 1430051, номер запису 1033, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 25.06.2011 року, дата внесення запису 25.06.2011 року.
Вказаний договір на час розгляду справи є чинним.
Відповідно до копії розписки від 11.11.2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав у позивача ОСОБА_1 позику в розмірі 2 972 837 доларів США на реалізацію проекту будівництва заводу по збагаченню залізної руди в Індії. Відповідач ОСОБА_3 зобов`язувався повернути позику позивачу ОСОБА_1 після залучення інвестора на реалізацію зазначеного проекту, але не пізніше 31 грудня 2015 року.
Відповідно до копії розписки від 10.06.2015 року відповідач ОСОБА_3 отримав у позивача ОСОБА_1 позику в розмірі 40 000 доларів США. Відповідач ОСОБА_3 зобов`язувався повернути позику позивачу ОСОБА_1 на першу вимогу. 
Перед ОСОБА_1 у ОСОБА_3 існує грошовий борг в розмірі 82 755 160,85 грн., щодо повернення якого на момент звернення до суду з даним позовом відповідач ухиляється, зазначені обставини підтверджуються Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у справі № 752/26562/18, якою рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року було задоволено. рішення суду набрало законної сили 24 червня 2025 року. 
Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач ОСОБА_3 , укладаючи договір купівлі-продажу з відповідачкою ОСОБА_4 , діяв умисно та недобросовісно, з метою відчуження належного йому майна, щоб в подальшому уникнути виконання грошового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу вже мав грошові зобов`язання перед позивачем. 
Отже, предметом даного позову є визнання недійсним, з підстав фраудаторності, договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченим 24.05.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. 
Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі суд приходить до наступного висновку.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (Постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (Постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18).
Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку укладено сторонами у належній формі та сторони приступили до його фактичного виконання (проведена оплата та здійснено реєстрацію права власності за покупцями).
Перед укладенням оспорюваного договору відповідач ОСОБА_3 був власником житлового будинку, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).
Відповідно до правової позиції викладеній у Постанові КГС ВС від 18.04.2024 року у справі № 907/935/21 щодо критеріїв (ознак) за якими правочин може бути кваліфікований як фраудаторний Верховний суд зазначено таке:
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
У Постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом України зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема:
- відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;
- відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);
- майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);
- майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);
- після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчать про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.
Зважаючи на вищевикладене у своїй сукупності, суд приходить до однозначного висновку, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку.
Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, які порушують майнові інтереси кредитора і направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло».
Позивачем не доведено також вчинення неправомірних дій відповідача, а саме того, що цивільно-правові зобов`язання на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку вже виникли, тобто існували, а договір укладено лише для ухиленні від їх виконання.
Так, доводи позову про те, що відповідач ОСОБА_3 систематично ухиляється від виконання грошових зобов`язань на користь різних осіб у різний час тощо залишились неконкретизованими, недоведеними, тому не можуть покладатись в основу судового рішення. Тим паче вони жодним чином не впливають на можливість судового захисту саме позивача саме у спірних правовідносинах та саме у визначеному позовом колі учасників спору. З цих же підстав суд відхиляє посилання позивача на окремі судові рішення та інші аргументи стосовно наявності боргових зобов`язань відповідача перед банком, оскільки такі обставини не є релевантними до меж цього судового розгляду та не стосуються порушених прав чи інтересів саме позивача.
Натомість важливим у цьому спорі суд вважає час виникнення спірних правовідносин, який має значення для оцінки поведінки сторін договору на предмет добросовісності та відсутності умислу на вкладення договору виключно із метою від ухилення від виконання грошових зобов`язань ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
Позивач стверджує, що грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед ним щодо повернення позики виникли задовго до укладення оспорюваного правочину, тобто до 24.05.2011 року, оскільки фактично гроші на умовах позики передавались ним частинами без документального оформлення на обумовлених в усній формі умовах у різний час, але задовго до складення письмової розписки від 11.11.2013 року. При цьому ці доводи залишились неконкретизованими і абстрактними. 
Відповідачі категорично заперечують вказані доводи позивача.
Суд вважає вказані вище доводи позивача непереконливими і недоведеними належними і допустими доказами, тому не може їх покладати в основу судового рішення.
Так, описані вище доводи вже були предметом судового розгляду в межах іншої судової справи №752/26562/18, суд вже надав їм правову оцінку визначаючись із обставинами виникнення цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . 
Суд у цій справі погоджується із правовою оцінкою, викладеною в судовому рішенні у справі №752/26562/18, яке набрало законної сили, щодо характеру цивільно-правових зобов`язань, виду договірних відносин, дати виникнення і розміру грошового зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , оскільки доводи і докази щодо цих обставин є ідентичними.
Постановою Київського апеляційного суду 24 червня 2025 року у справі №752/26562/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року задоволено, стягнуто зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за борговою розпискою від 11 листопада 2013 року в розмірі 82 755 160 (вісімдесят два мільйони сімсот п`ятдесят п`ять тисяч сто шістдесят гривень) 85 копійок. При цьому датою виникнення грошових зобов`язань визначено вказану у письмовій розписці дату - 31 грудня 2015 року.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду цієї справи було оновленоено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 виникли цивільні правовідносини, які оформлені у письмовій формі шляхом складення розписки від 11.11.2013 року, внаслідок чого у ОСОБА_3 виникли грошові зобов`язання повернути отримані на умовах позики кошти в розмірі 2 972 837 доларів США не пізніше 31.12.2015 року. Тобто, датою виникнення грошових зобов`язань відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_11 є 31 грудня 2015 року.
Доводи позову про те, що датою фактичного виникнення зобов`язання повернути борг могли бути й інші дати з огляду на те, що розпискою було передбачено можливість зміни дати повернення позики за згодою сторін залишились неконкретизованими та фактично є припущенням, оскільки відповідач заперечує подібні обставини, а будь-яких доказів такого суду не подавалось.
Таким чином, при наданні правової оцінки спірним правовідносинах суд виходить з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 24 травня 2011 року, а грошові зобов`язання відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 виникли значно пізніше - 31 грудня 2015 року, тобто через чотири роки сім місяців сім днів.
Відтак, очевидно, що доводи позову про наявність злого умислу відповідачів укласти оспорюваний правочин лише з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань перед позивачем є явно необґрунтованими і непереконливими. Суд вважає недоведеними обставини, які б вказували на те, що у 2011 році боржник ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_1 , перед яким у нього виникли позикові зобов`язання лише у 2015 році. Ознак фраудаторності оспорюваного правочину з наявних у справі доказів не вбачається.
В судовому засіданні під присягою сторони правочину підтвердили факт передачі коштів за договором, що узгоджується зі змістом письмового нотаріально посвідченого правочину, будь-яких доказів на спростування вказаних тверджень суду не подано, тому суд вважає недоведеними посилання позову на безгрошовість оспорюваного договору.
Доводи про невідповідність зазначеної у договорі ціни продажу не пред`являлись і не доводились. 
Доводи про епізодичне користування одним відповідачем належного іншому відповідачеві майном суд відхиляє за необгрунтованістю, оскільки вони не свідчать про саме фраудаторність правочину з огляду на описані вище висновки суду щодо дати виникнення грошового зобов`язання. 
Інші доводи і посилання на інші докази суд вваж є похідними і такими, що не мають правового значення для вирішення саме цього спору в межах пред`явлених позовних вимог, у визначеному позивачем колі сторін спору та з огляду на предмет і підстави позову.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ (зокрема, справа «Проніна проти України»), суд не зобов`язаний давати детальну відповідь на кожен аргумент сторін, проте він має відповісти на головні аргументи, що є вирішальними для результату справи. Це не звільняє від обов`язку мотивувати рішення, але дозволяє уникати відповіді на другорядні тези.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, суд вважає недоведеним факт порушення відповідачами прав чи законних інтересів позивача, під час судового розгляду не виявлено прав та законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту.
Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд вважає, що позовні вимоги загалом ґрунтується на припущеннях, які не можуть покладатись в основу судового рішення.
Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 193, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 13, 203, 215, 234, 321, 330, 392, 509, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13-1, 46, 50, 87-89 Закону України «Про нотаріат», суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Магомедова Марина Гамидівна, про визнання недійсним правочину відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко