ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2624/26 Справа № 206/34/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача    Никифоряка Л.П.,
суддів      Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 13 жовтня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Румянцев О.П.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 та вимагала позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ; встановити опіку над малолітньою особою ОСОБА_3 та призначити ОСОБА_1 опікуном дитини; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення повноліття.
Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 39 років. Після її смерті залишилася малолітня дитина – її онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між батьком дитини (відповідачем) та померлою донькою позивача був зареєстрований 28 січня 2012року та розірваний рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015року у справі № 206/3275/15. До укладення шлюбу з відповідачем і під час шлюбу донька увесь час проживала з позивачкою. Після розірвання шлюбу з відповідачем донька з дитиною також постійно проживали з позивачем. Після смерті доньки позивачки 19 серпня 2024року онук ОСОБА_5 також постійно проживає з позивачем. 
Вказувала, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не приймав участі у догляді та вихованні дитини. Ще у 2018році у нього була заборгованість по аліментах з 2015року. Позивач зазначає, що більше він ніколи нічого на онука (свого сина) ОСОБА_5 не платив. Жодної допомоги як батько ніколи не надавав. Більш того, притягувався до кримінальної та неодноразово до адміністративної відповідальності за вчинення дій, пов`язаних з наркотичними засобами. Мав за це судимість з відстрочкою виконання вироку, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем у стані наркотичного сп`яніння. Ніде не працює.
Наголошувала, що батько дитини - відповідач ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини, не сплачує аліменти і не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться навчанням дитини. Відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками щодо піклування, виховання і утримання дитини. Спілкування батька з дитиною обмежуються лише рідкими поодинокими телефонними дзвінками та розмовами ні про що. Таке спілкування не є достатнім для самоусвідомлення дитини. Він ніколи не створював умов для отримання дитиною освіти, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу і тому він не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Також, відповідач не турбується станом здоров`я малолітнього сина. Він постійно ухилявся від сплати аліментів на сина її дочці. До того ж, відповідач веде аморальний спосіб життя. Систематично притягується до кримінальної та адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері обігу наркотичних речовин.
Вважала, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, оскільки відповідач без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов`язків та поведінку відповідача неможливо змінити на краще, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпра від 13 жовтня 2025року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною, призначення опікуна та стягнення аліментів на утримання дитини, задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, позбавляючи ОСОБА_2 батьківських прав, виходив з того, що батько не займається вихованням та піклуванням про свого сина, не забезпечує належних умов для його відпочинку та розвитку, рідко спілкується з сином та не цікавиться його життям, морально не підтримує та матеріально не забезпечує сина. 
Та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, суд виходив з того, що стягнення аліментів є похідною вимогою від вимоги про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 , а позивачеві відмовлено у задоволенні позовної вимоги про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
28 листопада 2025року ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 13 жовтня 2025року.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 висловив вимогу про скасування рішення в частині позбавлення його батьківських прав з ухваленням нового в цій частині про відмову у задоволенні позову.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду скаржник пов`язував з тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після смерті матері дитини, ОСОБА_2 не міг сплачувати аліменти та спілкуватись з дитиною, оскільки позивачка свідомо перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною та відмовлялась від будь-якої можливості для передачі ним коштів на утримання дитини. 
Вказував, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, а надані позивачкою докази не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт його свідомого ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини. 
Також скаржник посилається на те, що в будь-який момент готовий взяти до себе на постійне проживання свого сина, якщо він того забажає. Відповідач має достатні та необхідні умови для проживання сина з батьком.
Відповідач наголошує, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а тому є необґрунтованим і не міг бути взятий до уваги судом першої інстанції. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
04 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Самарського районного суду м. Дніпра цивільну справу №206/34/25; та 02 лютого 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026року справу призначено до судового розгляду на 07 квітня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
28 січня 2012року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу остання змінила прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » /а.с.21/.
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: батько – ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 /а.с. 20/.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 20 липня 2015року /а.с.22/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 /а.с.19/.
З довідки №3863 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 померла); ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с.23/.
21 липня 2015року Самарським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Стягнення аліментів здійснювати з 24 червня 2015року і до повноліття ОСОБА_3 . Судове рішення негайно виконати у розмірі платежу за один місяць /а.с.28/.
Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричного огляду, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №4267 від 06 січня 2025року, у ОСОБА_1 психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання опіки над дитиною відсутні /а.с.53/.
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно навчається на очній формі здобуття освіти в 7-А класі Комунального закладу освіти «Навчально-виховне об`єднання №136 «Класична гімназія ім. Кирила і Мефодія – початкова школа – дошкільний навчальний заклад – валеологічний центр» Дніпровської міської ради за адресою: вул. Космонавтів, 10, м. Дніпро /а.с. 54/.
З характеристики учня 7-А класу НВО №136 ОСОБА_3 2012року народження вбачається, що він має високий рівень навчальних досягнень з предметів навчального циклу. Зарекомендував себе здібним учнем, на уроках зосереджений, швидко засвоює суть матеріалу, легко відтворює, вміє порівнювати, узагальнювати, часто пропонує власні оригінальні рішення, володіє достатнім запасом слів /а.с. 55/.
З відповіді МВС України від 06 червня 2025року вбачається, що станом на 30 травня 2025року за даними ІАС гр. ОСОБА_2 є особою, яку 04 жовтня 2023року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська засуджено за ч.1 ст. 309 Кримінального кодексу України до обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Вирок набрав законної сили 06 листопада 2023року. 28 жовтня 2024року знятий з обліку Самарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області на підставі ухвали Самарського районного суду від 16 жовтня 2024року відповідно до ст. 78 КК України у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Відповідач сплачував аліменти в добровільному порядку, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 13 квітня 2021року, у зв`язку з тим, що на адресу відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого листа; аліменти отримувала вчасно та щомісячно; матеріальних претензій до ОСОБА_4 по аліментам не має /а.с.100/ та розписками /а.с. 101-106/.
Також, 24 липня 2025року на адресу суду надійшла відповідь з АТ КБ «Приватбанк» з якої вбачається, що 04 лютого 2024року, 26 грудня 2023року, 07 грудня 2023року, 18 листопада 2023року, 06 жовтня 2023року відповідачем на картку ОСОБА_4 було перераховано аліменти.
В той же час, після смерті матері дитини ОСОБА_4 , а саме після ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачем не сплачувались аліменти на утримання дитини.
Допитаний малолітній ОСОБА_3 зазначив, що з батьком спілкується дуже рідко, приблизно 1-2 рази на рік, бабуся не забороняє їм спілкуватися. На його дзвінки батько не відповідає. Вказав, що померла мати змушувала батька спілкуватися з ним. Також пояснив, що вдома у батька був декілька разів, матеріально батько йому не допомагає. Проживати він бажає з бабусею.
Згідно висновку Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №6/11-76 від 01 квітня 2025року, вважається за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.139-145/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У даній справі скаржник в апеляційному порядку заперечує висновки суду лише в частині задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав. 
Водночас, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів.
Задовольняючи позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції надважливого значення надав небажанню виконувати свої батьківські обов`язки відповідачем ОСОБА_2 по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_3 , що виявляється у тому, що батько не займається вихованням та піклуванням про свого сина, не забезпечує належних умов для його відпочинку та розвитку, рідко спілкується з сином та не цікавиться його життям, морально не підтримує та матеріально не забезпечує сина.
Як правову підставу для задоволення позову в цій частині суд першої інстанції зазначив висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та якнайкращі інтереси дитини. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, суд виходив з того, що стягнення аліментів є похідною вимогою від вимоги про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 , а позивачеві відмовлено у задоволенні позовної вимоги про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 .
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи. 
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Спір у даній справі виник у сторін з приводу батьківських прав відповідача щодо свого сина та визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи достатньо підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав за встановлених обставин у справі.
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини /частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»/.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини /стаття 166 СК України/. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025року у справі № 645/1592/24 та від 24 лютого 2026року у справі №569/9402/23.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /стаття 89 ЦПК України/.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний /пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц/.
Встановлені в даній справі обставини вказують на те, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з бабою ОСОБА_1 , якою створено належні умови для розвитку та навчання дитини. 
Водночас, встановлені в даній справі обставини також вказують на те, що батько не займається вихованням та піклуванням про свого сина, не забезпечує належних умов для його відпочинку та розвитку, рідко спілкується з сином та не цікавиться його життям, морально не підтримує та матеріально не забезпечує сина. 
Проте, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 79, 80 ЦПК України, які б вказували на повне нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками матеріали справи не містять.
Під час розгляду справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, не встановлено обставин втрати відповідачем інтересу до дитини, небажання спілкуватись з сином, остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачка відповідних доказів суду не надала.
Проживання дитини разом з бабусею, яка займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що батько дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Апеляційний суд наголошує, що посилаючись на ведення відповідачем аморального способу життя, систематичне притягнення його до кримінальної та адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері обігу наркотичних речовин, позивачкою не надано доказів того, що відповідач перебуває на наркологічному обліку тощо, такі відомості відсутні і в матеріалах справи.
Також відсутні будь-які відомості, які б беззаперечно свідчили про аморальний спосіб життя відповідача та про шкідливий вплив відповідача на свого сина.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Активне заперечення відповідача в справі про позбавлення його батьківських прав може бути розцінене як прояв відповідальності та намір зберегти свої права та обов`язки стосовно сина. Цей факт демонструє, що відповідач не лише визнає свої батьківські обов`язки, але й прагне їх виконувати, шукаючи можливості для підтримання відносин з дитиною.
У відзиві на позовну заяву у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2 наполягав на бажанні підтримувати зв`язок із сином та брати участь у його житті.
Колегія суддів зважає на відсутність підстав для урахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість.
У зазначеному висновку відсутні дані, які об`єктивно характеризують відповідача, та дані щодо наявності з боку батька загрози для малолітньої дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку відсутні відомості, які б свідчили про наявність виключних обставин для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Також, органом опіки та піклування не зазначено, чи вживались ним заходи з метою покращення взаємовідносин батька та дитини.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, не містить даних, які характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідача загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, нести загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Водночас, матеріали справи не містять доказів застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ чи органу опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків тощо.
В матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Доводи позивачки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, також не доведені належними та допустимими доказами.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батька, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу втрати батьком інтересу до дитини. Наявних у суду матеріалів справи не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав батька.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків – позбавлення батьківських прав – слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Відтак наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Проте, встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього ОСОБА_3 . Апеляційний суд зауважує, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. 
Тож колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Позбавляючи батьківських прав ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини справи та вимоги закону та помилково дійшов висновку про наявність підстав для прийняття такого рішення. 
Водночас, згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції може згідно з частинами третьою та четвертою статті 367 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги лише у разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні про вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного судового рішення вимогам статті 263 ЦПК України та його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, наявність підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги з нижчевикладених мотивів, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Зважаючи на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом /пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»/.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти /постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022року у справі № 188/1029/19/.
За своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024року у справі № 760/4661/20.
За правилами статті 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Отже, чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво онука (онучки) на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником.
Отже, баба, з якою проживає онук (онучка), має право на подання в інтересах дитини позову до її батьків про стягнення аліментів без призначення опікуном дитини.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026року у справі №212/1496/24.
Тож помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що без визнання чи призначення баби опікуном чи піклувальником дитини неможливо стягнути аліменти на її користь на утримання дитини.
Як встановлено, малолітній ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , яка померла, та з батька дитини ОСОБА_2 за життя матері ОСОБА_4 було присуджено до стягнення аліменти на її користь у розмірі 1/4 частини його доходів, стягнення яких наразі припинилось. Після розірвання шлюбу між батьками дитини, він залишився проживати разом з матір`ю, а після смерті матері — разом з бабусею ОСОБА_1 (мамою матері), що визнається сторонами справи та підтверджено висновком органу опіки та піклування.
Наразі аліменти не сплачуються, що не заперечується сторонами, більш того, відповідач зазначає, що бажає матеріально підтримувати свого сина.
Суд не врахував наявність у малолітньої дитини необхідності у матеріальному забезпеченні, а також обов`язок батька матеріально утримувати свою дитину, який він добровільно не виконує, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначених вимог.
Тож слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2025року і до досягнення дитиною повноліття. 
З урахуванням положень пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України, частини п`ятої статті 183 СК України такий розмір аліментів на утримання однієї дитини фактично визнано законодавцем, як базовий і безспірний.
Водночас колегія суддів зауважує, що з урахуванням змісту статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений. Отже, платник аліментів чи одержувач аліментів наділені правом ініціювати перед судом питання про зменшення або збільшення їх розміру.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів /частина третя статті 181 СК України/.
Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про не достатність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав за встановлених обставин у справі, заразом вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову про позбавлення батьківських прав та про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статей 367, 376 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги, частково скасувавши рішення суду першої інстанції із ухваленням нового судового рішення в цих частинах.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 13 жовтня 2025року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів – скасувати та ухвалити нове рішення в цих частинах.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в частині вимог про позбавлення батьківських прав — відмовити.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в частині вимог про стягнення аліментів — задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2025року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 13 жовтня 2025року змінити шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 квітня 2026року.

Судді: